УХВАЛА

24 вересня 2020 року 
м. Київ

Справа №  904/4724/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:
позивача -  акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія» «Нафтогаз України» - Мицько Р.М. - адвокат (довіреність від 20.12.2019 №14-497), 
відповідача - акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи  «Дніпропетровськгаз» - Рудницька Ю.О. - адвокат (довіреність від 26.12.2019 №007.1Др-930-1219), Астраханцева Л.Т. - адвокат (довіреність від 26.12.2019 №007.1Др-931-1219),

розглянувши матеріали касаційної скарги  акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи  «Дніпропетровськгаз»
на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2020                                                (суддя Петренко І.В.) 
та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.05.2020 (головуючий суддя: Антонік С.Г., судді: Березкіна О.В., Іванов О.Г.)
у справі № 904/4724/19   
за позовом   акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія» «Нафтогаз України» (далі -  Компанія)
до акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи  «Дніпропетровськгаз» (далі - Товариство)
про  стягнення 3% річних у розмірі 8 786 661,13 грн.,
ВСТАНОВИВ:
Компанія звернулася до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства про стягнення 3% річних у розмірі 8      786      661,13 грн., у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що  основна заборгованість за природний газ у розмірі 348 222 726,62 грн. відповідачем не сплачена, у зв`язку з чим на підставі приписів статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивачем нараховані 3% річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за період з 28.02.2018 по 31.12.2018 (включно) у сумі 8 786 661,13 грн. 
Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2020 у справі № 904/4724/19, яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 20.05.2020, позовні вимоги задоволені повністю.
Ухвалені місцевим та апеляційним господарськими судами судові рішення зі справи   мотивовані, зокрема, доведеністю позивачем наявності заборгованості за природний газ у розмірі 348 222 726,62 грн., яка відповідачем не сплачена, у зв`язку з чим існують підстави для нарахування 3% річних (за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання ) за період з 28.02.2018 по 31.12.2018 (включно) у сумі 8 786 661,13 грн. 
Водночас суди попередніх судових інстанцій відхилили клопотання Товариства про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог, зазначивши, зокрема, про те, що клопотання Товариства Компанією не визнається; а дійсність і безспірність заборгованості Компанії у розмірі 8 786 661,13 грн. не доведена,  відповідно, відсутні правові підстави, передбачені статтею 601 ЦК України,  для зарахування зустрічних однорідних вимог у справі.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, 03.06.2020 Товариство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило зазначені судові рішення зі справи скасувати, провадження у цій справі закрити, у зв`язку з відсутністю предмета спору. 
08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Розгляд цієї скарги здійснюється з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції від 08.02.2020 (далі   - у редакції, чинній з 08.02.2020). 
Касаційну скаргу, з посиланням на приписи частини другої статті 287 ГПК України мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду  від  26.11.2019 у справі №  920/240/18, від 16.05.2018 у справі №   910/17770/17, від  02.04.2019 у справі №  918/539/18 та від 25.04.2019 у справі №918/541/18, що призвело до неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме, приписів статей 204, 601, 602 ЦК України, статті 203 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та порушення норм процесуального права, а саме пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України. Окрім того скаржник вказує на те, що господарськими судами першої та апеляційної інстанцій порушено принципи об`єктивності повного і всебічного аналізу наданих судом доказів (стаття 86 ГПК України), змагальності сторін (стаття 13 ГПК України) та пропорційності у господарському судочинстві (стаття 15 ГПК України).  
Ухвалою Верховного Суду від 06.08.2020, зокрема,  відкрито касаційне провадження у справі,  розгляд касаційної скарги призначено на 27.08.2020. 
Компанія у відзиві на касаційну скаргу просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін, зазначаючи про їх законність та обґрунтованість. 
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 25.08.2020 склад суду у справі № 904/4724/19 змінено, у зв`язку з перебуванням судді Бенедисюка І.М.  у відпустці.
27.08.2020 від Товариства надійшли додаткові письмові пояснення до касаційної скарги в частині обґрунтування подібності правовідносин по справам                                    №№ 904/4724/19, 920/240/18, 910/17770/17, 918/539/18, 918/541/18.
04.09.2020 від Компанії надійшли письмові заперечення на додаткові письмові пояснення Товариства від 27.08.2020.
07.09.2020 від Товариства надійшла відповідь на відзив на касаційну скаргу.
У судових засіданнях 27.08.2020, 10.09.2020 оголошувалися перерви.
Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Імперативними приписами частини другої    статті 300 ГПК України встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі        № 904/4724/19 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) з огляду на таке.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.
При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11(абзац 20), від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц (абзац 18).
Статтями 202, 203 ГК України визначено, що зобов`язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Отже, заява про зарахування зустрічних вимог є одностороннім правочином.
Відповідно до положень статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.
Відповідно до положень статті 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.
Слід зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.10.2018 у справі № 914/3217/16 зазначено, що вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо).
З огляду на положення чинного законодавства зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку має на меті оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, що становлять предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням.
Водночас однією із важливих та визначальних умов, за наявності якої можливе припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог, є безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи невідповідність будь-якій із наведених умов виключає можливість зарахування у добровільному порядку.
Таким чином, для задоволення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог слід встановити наявність таких умов: зустрічність вимог, однорідність цих вимог, строк виконання яких настав та прозорість вимог, тобто відсутність спору між сторонами щодо характеру зобов`язання, його змісту та умов виконання, оскільки лише за наявності всіх умов у сукупності можливо здійснити таке зарахування.
Верховний Суд відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення у справі № 904/4724/19 ухвалені судами попередніх інстанцій без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №   920/240/18, від 16.05.2018 у справі №  910/17770/17, від 02.04.2019 у справі №918/539/18 та від 25.04.2019 у справі №  918/541/18, оскільки висновки у зазначених справах і у справі   № 904/4724/19, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин  і фактично  - доказової бази, зокрема щодо таких індивідуальних суттєвих обставин конкретної справи для застосування статті 601 ЦК України як: наявність/відсутність зустрічних однорідних вимог та строків їх виконання; безспірності вимог з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах. 
Так, у справі №   920/240/18 суд апеляційної інстанції, закриваючи провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України, дійшов висновку про наявність правових підстав для здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог, встановивши, що: у позивача існує борг перед відповідачем, який підтверджується рішенням суду, у зв`язку з чим відповідач у справі правомірно здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 205  901,82 грн.; залік вимог відбувся; за наслідками такого зарахування на суму 205 901,82 грн. припинилися зобов`язання  відповідача перед позивачем з оплати пені та штрафу за договором поставки, а також на суму 205  901,82 грн. припинилися зобов`язання позивача перед відповідачем  згідно  з рішенням суду, яке не було виконаним.
Отже, на відміну від справи, яка розглядається, у справі № 920/240/18 не було спірним питання безспірності вимог (відсутності спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань), які зараховуються, як однієї з важливих умов, за наявності якої можливе припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних вимог. 
Безпідставним є також посилання Товариства, в обґрунтування доводів касаційної скарги на постанову Верховного Суду від 16.05.2018 у справі                    №   910/17770/17, оскільки у зазначеній справі місцевим господарським судом, з яким погодився й Верховний Суд встановлено, що заява відповідача у справі про зарахування зустрічних однорідних вимог не оскаржена та не визнана недійсною у встановленому законодавством порядку, і відповідач реалізував своє право на зарахування зустрічних однорідних вимог з первісним кредитором до моменту отримання від позивача повідомлення про перехід до нього права вимоги на підставі договору факторингу, у зв`язку з чим місцевий господарський суд дійшов висновку про припинення зобов`язань відповідача у справі за договором поставки на підставі приписів статті 601 ЦК України.
Крім того, у справі № 910/17770/17 також не було спірним питання безспірності вимог (відсутності спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань), які зараховуються, а судами не встановлено обставин, які унеможливлюють проведення зарахування.
Касаційний господарський суд не бере до уваги посилання скаржника в обґрунтування доводів касаційної скарги на постанову Верховного Суду від  02.04.2019 у справі №  918/539/18  та викладену у ній правову позицію, оскільки, на відміну від справи, що розглядається, у справі № 918/539/18 судами встановлено обставини безспірності вимог, які є предметом зарахування, що, у свою чергу, виключає подібність зі справою, яка розглядається. Крім того, судами у справі №918/539/18 встановлено, зокрема, що докази на підтвердження оскарження позивачем заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, - відсутні.
Суд також враховує і те, що у справі № 904/4724/19 суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу з урахуванням висновку Верховного Суду, який викладений у справі № 918/539/18 щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі.  
Відхиляється Судом також посилання Товариства, в обґрунтування доводів касаційної скарги, на постанову Верховного Суду від 25.04.2019 у справі                                     №  918/541/18, оскільки у зазначеній справі судами встановлені, зокрема, обставини відсутності оспорення заяви про припинення зобов`язання зарахуванням. При цьому суди виходили з того, що заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов`язання. Якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі на підставі статті 16 ЦК України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду.
Таким чином у справах, на які скаржник посилається в обґрунтування доводів касаційної скарги судами встановлено існування всіх вимог у сукупності для застосування приписів статті 601 ЦК України та обставин припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме: наявність зустрічних однорідних вимог, строків їх виконання, які настали, а також прозорість та безспірність вимог. 
Водночас у справі, що розглядається, встановлені судами обставини щодо наявності невирішеного спору про визнання недійсним правочину - заяви Товариства про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог, який (спір) розглядається у судовому порядку (справа № 904/1345/20), виключають можливість визнання відповідних  вимог безспірними в контексті застосування приписів статті 601 ЦК України.  
Суд касаційної інстанції в силу приписів частини другої статті 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, у той час як аргументи касаційної скарги насамперед стосуються переоцінки доказів та встановлених судами попередніх  інстанцій обставин справи. 
Що ж до аргументів скаржника відносно неправильного застосування судами попередніх інстанцій приписів статей 204, 601, 602 ЦК України, статті 203 ГК України та пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України, то Суд зазначає про помилковість ототожнення скаржником таких правових категорій як «презумпція правомірності правочину» та «безспірність вимог». 
Так, Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що безспірність вимог, які зараховуються (тобто, коли між сторонами немає спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань) є однією з важливих умов для здійснення зарахування однорідних зустрічних вимог (відповідні правові висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладені, зокрема, у постановах:  від 24.01.2018 по справі  № 908/3039/16, від 05.04.2018 по справі № 910/13205/17, від 25.04.2018 по справі №910/6781/17, від 25.07.2018 по справі № 916/4933/15, від 22.08.2018 по справі №910/21652/17, від 11.09.2018 по справі № 910/21648/17, від 11.10.2018 по справі № 910/23246/17 (у даній постанові застосовано термін «прозорість вимог»), від 13.11.2018 по справі № 914/163/14, від 02.04.2019 по справі № 918/539/18).
Отже, Касаційний господарський суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 904/4724/19, виходячи із встановлених судами конкретних обставин справи.
З огляду на наведене, доводи скаржника про неврахування судами попередніх судових інстанцій відповідних висновків Верховного Суду не знайшли свого підтвердження. 
Суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. 
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. 
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. 
Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).
Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR  2000-II).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A,  № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, № 212-A, с.15, п.31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18). 
За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2020  та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.05.2020  у справі    № 904/4724/19.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2020                                                 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.05.2020  у справі    № 904/4724/19.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                          І. Колос

Суддя                                                                                                    І. Булгакова

Суддя                                                                                                      Т. Малашенкова