Номер провадження: 22-ц/813/7093/20 
Номер справи місцевого суду: 504/864/20
Головуючий у першій інстанції Жовтан П. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31.07.2020                                                                                        м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого – Сєвєрової Є.С.,
суддів: Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,
за участю секретаря – Чепрас А.І.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 
заінтересована особа – ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 21 квітня 2020 року у складі судді Жовтан П.В., 
в с т а н о в и в:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису, заінтересованою особою зазначила - ОСОБА_2 , а саме просила заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) із нею строком на 6 місяців; обмежити спілкування ОСОБА_2 з нею строком на 6 місяців; заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань 300 метрів до її місця проживання та наближатися на відстань 300 метрів до її місця роботи строком на 6 місяців; заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати її, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею строком на 6 місяців; заборонити ОСОБА_2 вести телефонні переговори із нею або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на 6 місяців; заборонити ОСОБА_2 користуватися майном, за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
В обґрунтування заяви заявником зазначено, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Спільно проживають у будинку, за адресою: АДРЕСА_2 , який є спільною частковою власністю: 3/4 частини належить їй, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31.07.2007 № 15427707, та 1/4 частина ОСОБА_3 , що підтверджується договором дарування від 29.11.2014 № 2680. ОСОБА_2 також зареєстрований, за адресою: АДРЕСА_2 , де і проживає. ОСОБА_2 постійно вчиняє проти неї домашнє насильство, психологічно тисне на неї та погрожує фізичною розправою. Вона неодноразово зверталась із заявами до Лиманського ВП ГУНП в Одеській області про вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 та відносно нього було винесено терміновий заборонний припис від 21.01.2020. Постановами Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_2 неодноразово визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст. 173-2 КУпАП. Зважаючи на це, заявник переконана, що вірогідність продовження та повторного вчинення насильства ОСОБА_2 щодо неї, а також настання тяжких наслідків для здоров`я щодо неї є дуже високою, і тому звернулася до суду, оскільки попередні заходи вжиті поліцією та судом виявились неефективними та не захистили її від насильства.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 21 квітня 2020 року заяву ОСОБА_1 , за участі заінтересованої особи ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису – задоволено частково; видано обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому визначено наступні тимчасові обмеження його прав відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком на 6 (шість) місяців, а саме: обмежено спілкування ОСОБА_2 з ОСОБА_1 , заборонено ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, заборонено ОСОБА_2 вести телефонні переговори із ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; у задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати частково і ухвалити нове, яким рішення залишити без змін в частині видання обмежувального припису щодо ОСОБА_2 , а саме обмежити спілкування ОСОБА_2 з ОСОБА_1 , заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, заборонити ОСОБА_2 вести телефонні переговори із ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення змінити та надати обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 , а саме заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) із нею строком на 6 місяців; заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань 300 метрів до її місця проживання та наближатися на відстань 300 метрів до її місця роботи строком на 6 місяців; заборонити користуватися майном, за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що, зважаючи на неодноразове вчинення домашнього насилля відносно апелянта, що підтверджується матеріалами справи та постановами суду про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вважає, що вірогідність продовження та повторного вчинення насильства ОСОБА_2 щодо неї, а також настання тяжких наслідків для її здоров`я є дуже високою, оскільки попередні заходи вжиті поліцією та судом виявились неефективними та не захистили її від насильства.
28.07.2020 від заявниці надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, відповідач просив також розглянути у його відсутність, при передачі телефонограми секретарем судового засідання та враховуючи, що неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису, суд здійснив розгляд справи за наявними в матеріалах справи доказами.
Згідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в оскарженій частині всім зазначеним вимогам у повній мірі не відповідає.
Частково задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з положень статей 1, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та зазначив, що наявні обґрунтовані ризики вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства та послався на постанову Комінтернівського міськрайонного суду Одеської області від 11.11.2019, якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства в порядку ст. 173-2 КУпАП.
Відмовляючи в задоволені інших вимог, суд в частині обмеження права проживання (перебування) та забороні наближатися на відстань 300 метрів до місця проживання, виходив із положень ст. 9 ЖК УРСР та відсутності підстав для встановлення обмеження у вигляді заборони наближатися до місця роботи заявника, оскільки суду не надано доказів на підтвердження заявлених вимог у цій частині. 
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з положеннями Конвенції про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами, мета положення останньої про цивільні позови та засоби правового захисту - запровадження засобів цивільно-правового захисту, що дозволяють судам зупиняти певну поведінку та дають змогу постраждалим просити про ухвалення певних судових дій, таких як судові заборони, тимчасові приписи, заборонні судові накази чи судові накази про заборону домагання(ст.29 Конвенції). Ці судові заборони - важливі захисні заходи, адже вони перешкоджають правопорушникові, наприклад, наближатися до постраждалих у їхніх будинках і навколо них. У разі домашнього насильства ці судові заборони можуть дати жертві довготриваліший захист, якого не забезпечують надзвичайні захисні судові приписи. Вилучення правопорушника, навіть якщо він власник місця проживання, запобігає подальшим травмам у жертви, яка б інакше була змушена залишити дім, часто разом з дітьми, задля власної безпеки. 
У відповідності до ст.ст.1, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
В свою чергу, запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються.
Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Необхідною правовою підставою для застосування щодо особи обмежувального припису є вчинення цією особою домашнього насильства та наявність достатніх ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення.
У п. 9 ч. 1 ст. 1 згаданого Закону оцінка ризиків – це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків. 
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд встановлює, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві (постанова Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 607/10122/19).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власницею 3/4 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , в цьому ж будинку проживає ОСОБА_2 , який зареєстрований за вказаною адресою з 1988 року, але майновими правами не володіє.
ОСОБА_1 неодноразово зверталась із заявами до Лиманського ВП ГУНП в Одеській області про вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 .
Встановлено, що факти домашнього насильства з боку відповідача мали місце 18.10.2019, 22.12.2019, 05.02.2020, до відповідача вживалися заходи тимчасового заборонного припису 21.01.2020, постановами Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст.173-2 КУпАП, жодна з постанов ним не оскаржена. 
Залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_1 про заборону ОСОБА_2 перебувати та наближатись до місця спільного проживання (перебування) з постраждалою особою за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за вказаною адресою.
Проте ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», передбачена можливість заборони кривднику перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборону наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою.
Обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), лише якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису (частина сьома статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Між тим, щодо неможливості застосування обмежувального припису про обмеження права проживання чи перебування повнолітнього кривдника у місці свого постійного проживання (перебування) Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» положень не містить.
Встановлено, що факти домашнього насильства з боку відповідача мали місце неодноразово, заходи впливу у вигляді притягнення до адміністративної відповідальності результатів не надали, до відповідача вже вживалися заходи тимчасового заборонного припису, проте заходи виявилися неефективними, враховуючи звернення до суду.
Зважаючи на такі фактичні обставини справи, обмеження у праві перебувати у місці спільного проживання протягом певного часу буде сприяти захисту постраждалої особи, а також слугувати виховним заходом з метою припинення насильства.
Викладені обставини та доводи заявника залишилися поза увагою суду, що свідчить про невідповідність рішення в цій частині вимогам ст.263 ЦПК України. 
Враховуючи наведене, рішення районного суду про відсутність підстав для задоволення заяви в частині заборони ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення. При цьому суд вважає за можливе застосувати такі заходи на протязі місяця, в зв`язку з чим вимоги підлягають частковому задоволенню.
Вимога щодо заборони наближатися до «роботи заявниці» судом правомірно залишена без задоволення, підстав вважати доводи скарги в цій частині обґрунтованими не вбачається. Крім того, матеріали справи свідчать, що конфлікти відбуваються за місцем проживання.
Щодо відмови в задоволенні вимог про заборону наближатися на відстань 300 метрів до її місця проживання, то такі вимоги не можуть бути задоволені, оскільки рішення суду не буле відповідати вимогам виконуваності.
Також суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в застосуванні обмежень щодо користування майном, за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки при зверненні до суду із заявою заявником не було конкретизовано, яким саме майном спільної часткової власності, що належить їй та ОСОБА_3 слід заборонити користуватися ОСОБА_2 , а в зв`язку із чим суд позбавлений можливості також визначити перелік цього майна.
Враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявника щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника ч. 2 ст. 26 зазначеного Закону, апеляційний суд доходить висновку про те, що вимоги заявника про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав щодо заборони ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , як вже зазначалося, підлягають задоволенню.
Крім того, обмежувальний припис стосовно кривдника є заходом тимчасового обмеження прав, що не свідчить про позбавлення ОСОБА_2 в подальшому права користування житлом.
З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду в зазначеній частині скасуванню із ухваленням нового з мотивів та підстав, викладених вище. 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 21 квітня 2020 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав у вигляді заборони ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 скасувати.
Видати обмежувальний припис строком на 1 (один) місяць стосовно ОСОБА_2 , уродженця с. Чижове, Березівського району, Одеської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 та заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 в межах визначеного строку.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 21 квітня 2020 року в частині відмови в задоволенні решти вимог ОСОБА_1 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 31.07.2020.

       Головуючий:                                                                         

       Судді: