Постанова
Іменем України
30 червня 2020 року 
м. Київ
справа № 583/2122/16-ц
провадження № 61-35039св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , правонаступником якої залучений ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , Охтирська міська державна нотаріальна контора, виконавчий комітет Охтирської міської ради,
третя особа - комунальне підприємство Охтирської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та архітектурно-планувальних робіт»,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу   ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Сумської області від 12 березня 2018 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Кононенко О. Ю.,  Ткачук С. С.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2016 року  ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , Охтирської міської державної нотаріальної контори, виконавчого комітету Охтирської міської ради Сумської області, третя особа - комунальне підприємство Охтирської міської ради Сумської області «Бюро технічної інвентаризації та архітектурно-планувальних робіт», про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання недійним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, встановлення учасників спільної сумісної власності з визначенням ідеальних часток та визнання права власності на частину житлового будинку.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 18 грудня 1963 року ОСОБА_6 подарував по Ѕ  частині ОСОБА_7 та ОСОБА_8 житлового будинок площею 19,3 кв. м. 
Згідно договору дарування від 5 березня 1979 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_8 Ѕ частину житлового будинку, площею 19,3 кв.м. за адресою: : АДРЕСА_1 .
На підставі договору дарування ОСОБА_8 08 червня 1981 року зареєстровано право власності на житловий будинок. 
21 липня 1979 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 зареєстровано шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_2 . Подружжя з дитиною, а також матір`ю ОСОБА_9 - ОСОБА_8 спільно проживали в АДРЕСА_1 . 
З 1987 року в будинку зареєстровано ОСОБА_3 (позивача в справі). За цей період старий будинок «В» з прибудовами переобладнали під літню кухню «В», в, в1, а новозбудований житловий будинок із прибудовами, надвірними та господарськими спорудами, площею 97,4 кв.м. станом на 25 травня 1993 року зареєстровано на ОСОБА_8 шляхом отримання свідоцтва про право власності   від 01 червня 1993 року. 
За час спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_9 перебудували будинковолодіння та поліпшили його стан за вказаною адресою, знесли самочинно збудований сарай В, збудували за спільні кошти та з участю ОСОБА_8 новий житловий будинок  А1Ж з прибудовою а та тамбуром а1, загальною площею 97,4 кв. м, жилою площею 61 кв. м, який складався з коридору ІV площею 10,6 кв. м, коридору І площею 5,3 кв. м, котельної ІІ площею 10,9 кв. м, ванної кімнати ІІІ площею 3,8 кв. м, коридору 1-1 площею 5,8 кв. м, жилої кімнати 1-2 площею 9 кв. м, жилої кімнати 1-3 площею 16,6 кв.м, жилої кімнати 1-4 площею 27 кв. м, жилої кімнати 1-5 площею 8,4 кв.м. Також позивачем у період 1990-1992 року побудовано сарай Б площею 20,9 кв. м, прибудову б площею 20 кв. м, навіс б1 площею 7,1 кв. м. 
21 липня 1992 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 розірвано, а починаючи з 1993 року позивач виселилася з будинковолодіння через нестерпні умови проживання внаслідок конфлікту. 
01 червня 1993 року ОСОБА_8 виконавчим комітетом  Охтирської міської ради видано свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок із приналежними до нього побудовами та спорудами за вищевказаною адресою на підставі рішення виконавчого комітету Охтирської міської ради № 213 від 13 травня 1993 року (про видачу ОСОБА_8 свідоцтва на право власності на жилий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 ) взамін договору дарування від 18 грудня 1963 року (укладеного між ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ) та договору дарування від 05 березня 1979 року (укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ) після перебудови будинку, оформлене та видане на житловий будинок, житловою площею 18,2 (19,3) кв. м за технічною характеристикою В, прибудови в, в1, яке у наступному було переоформлене і зареєстроване як літня кухня В із прибудовами в, в1 19 жовтня  1992 році.
17 серпня 1994 року ОСОБА_3 та ОСОБА_9 зареєстрували повторно шлюб та стали проживати сім`єю з сином та свекрухою за адресою: АДРЕСА_1 у спільному будинку.
У період з 1995 року по 1999 рік за спільні кошти її з чоловіком разом з участю ОСОБА_8 здійснено розбудову та поліпшення технічного стану будинковолодіння за вищевказаною адресою, добудовано сарай Б                   (з 2008 року - літня кухня В), сарай-прибудова б (з 2008 року сарай - прибудова в), навіс б1 (з 2008 року навіс сарай в2).
Проте, як стало відомо в Охтирському міськрайонному суді у 2016 році з інвентарної справи, ОСОБА_8 25 травня 1993 року (в період, коли подружжя перебувало в розірваному шлюбі) провела інвентаризацію будинковолодіння та звернулася до виконкому Охтирської міської ради з документами про оформлення правовстановлюючих документів на житловий будинок з приналежними до нього прибудовами та спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 . 
19 квітня 1999 року у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 під час пожежі згоріли в будинку А1Ж з прибудовою а та тамбуром а1, дах, вікна, двері, меблі, техніка, власні речі. Інші об`єкти нерухомості - ганок з цегли, сарай Б, прибудова б, навіс б1, бесідка Г, колодязь к, огорожа № 1-2, житловий будинок Б в наступному літня кухня з прибудовою та сараєм прибудовою В, в, в1 не постраждали. 
05 липня 1999 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 розірвано повторно. 
21 липня 1999 року ОСОБА_9 зареєстрував шлюб із ОСОБА_11 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8 , після смерті якої спадщину прийняв ОСОБА_9 , отримавши 12 грудня 2007 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок із господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, ОСОБА_9 набув право власності на спірне будинковолодіння станом на 05 липня 1999 року на підставі свідоцтва про право власності, виданого 01 червня 1993 року Охтирським міськвиконкомом.
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_9 . 
У зв`язку із викладеним,  позивач просила суд:
1) визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право індивідуальної власності на жилий будинок від 01 червня 1993 року, видане виконавчим комітетом Охтирської міської ради про засвідчення ОСОБА_8 право індивідуальної власності на цілий будинок з приналежними до нього прибудовами та спорудами, розташованими за адресою: по                                       АДРЕСА_1 на праві індивідуальної власності на підставі рішення виконавчого комітету Охтирської міської ради № 213 від 13 травня 1993 року взамін договорів дарування від 18 грудня 1963 року та від 05 липня 1979 року (дійсна дата вчинення договору                        05 березня 1979 року) після перебудови будинку;
2) визнати недійсним із моменту нотаріального посвідчення свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори 12 листопада 2007 року ОСОБА_9 , зареєстроване в реєстрі № 2-1734 після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на спадкове майно, що складається з житлового будинку з господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 на один одноповерховий житловий будинок з прибудовою та тамбуром, житловою площею 61 кв. м, загальною площею 97,4 кв. м, зазначеного під літерою А, а, а1, побутові споруди сарай Б, прибудова б, навіс б1, літня кухня В, прибудови в, в1, бесідка Г, огорожі № 1,2, колодязь к, належних на підставі свідоцтва про право індивідуальної власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Охтирської міської ради 01 червня 1993 року;
3) встановити учасників спільної сумісної власності будинковолодіння (домогосподарства) за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , з визначенням ідеальних часток за кожним з учасників у спільній сумісній власності рівними по 1/3 на об`єкти у виді одного одноповерхового житлового будинку А1Ж з прибудовою а загальною площею 97,4 кв. м, жилою площею 61,0 кв. м, зі складовими у виді коридору IV площею 10,6 кв. м, коридору І площею 5,3 кв. м, котельної ІІ площею 10,9 кв. м, ванної кімнати ІІІ площею 3,8 кв. м, коридору 1-1 площею 5,8 кв. м, жилої кімнати 1-2 площею 9,0 кв. м, жилої кімнати 1-3 площею 16,6 кв. м, жилої кімнати 1-4 площею 27,0 кв. м, жилої кімнати 1-5 площею 8,4 кв. м, господарських споруд та надвірних будівель у виді сараю Б (з 2008 року - літня кухня В), сараю прибудови б (з 2008 року - сарай-прибудова в), навісу б1 (з 2008 року - навіс-сарай в2), огорожі № 1-2, колодязя к;
4) визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину будинковолодіння на АДРЕСА_1 , зі складовими у вигляді одного одноповерхового житлового будинку А1Ж з прибудовою а, загальною площею 97,4 кв. м, жилою площею 61 кв. м, зі складовими у вигляді коридору ІV площею 10,6 кв. м, коридору І площею 5,3 кв. м, котельної ІІ площею 10,9 кв. м, ванної кімнати ІІІ площею 3,8 кв. м, коридору 1-1 площею 5,8 кв. м, жилої кімнати 1-2 площею 9 кв. м, жилої кімнати 1-3 площею 16,6 кв. м, жилої кімнати 1-4 площею 27 кв. м, жилої кімнати 1-5 площею 8,4 кв. м, господарських споруд та надвірних будівель у вигляді сараю Б (з 2008 року - літня кухня В), сараю прибудови б (з 2008 року - сарай-прибудова в), навісу б1 (з 2008 року - навіс-сарай в2), огорожі № 1-2, колодязя к.
Короткий зміст рішення суду першої  інстанції
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 грудня 2017 року позовні вимоги задоволено.
Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право індивідуальної власності на жилий будинок від 01 червня 1993 року, видане виконавчим комітетом Охтирської міської ради ОСОБА_8. право індивідуальної власності на цілий жилий будинок з приналежними до нього прибудовами та спорудами, розташованими за адресою по АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Охтирської міської ради № 213 від 13 травня 1993 року взамін договорів дарування від 18 грудня 1963 року та від 05 липня 1979 року (дійсна дата вчинення договору 05 березня 1979 року) після перебудови будинку.
Визнано недійсним із моменту нотаріального посвідчення свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 листопада 2007 року, видане державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори Багацькою О. М., зареєстроване в реєстрі № 2-1734 на ОСОБА_9 після смерті матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на спадкове майно, що складається з житлового будинку з господарчими спорудами за адресою на АДРЕСА_1 на один одноповерховий будинок з прибудовою та тамбуром, жилою площею 61,0 кв. м, загальною площею 97,4 кв. м, зазначений під літерою А, а, а1, побутові споруди сарай Б, прибудова б, навіс б1, літня кухня В, прибудови в, в1, бесідка Г, огорожа № 1, 2, колодязь к, належних на підставі свідоцтва про право індивідуальної власності на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Охтирської міської ради 01 червня 1993 року, зареєстрованого в Охтирському БТІ за № НОМЕР_1.
Встановлено учасників спільної сумісної власності будинковолодіння за адресою по АДРЕСА_1 , ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , з визначенням ідеальних часток за кожним із учасників у спільній сумісній власності рівними по 1/3 частині на об`єкти у виді одного одноповерхового житлового будинку А1Ж з прибудовою а загальною площею 97,4 кв. м, жилою площею 61,0 кв. м, зі складовими у виді коридору IV площею 10,6 кв. м, коридору І площею 5,3 кв. м, котельної ІІ площею 10,9 кв. м, ванної кімнати ІІІ площею 3,8 кв. м, коридору 1-1 площею 5,8 кв. м, жилої кімнати 1-2 площею 9,0 кв. м, жилої кімнати 1-3 площею 16,6 кв. м, жилої кімнати 1-4 площею 27,0 кв.м, жилої кімнати 1-5 площею 8,4 кв. м, господарських споруд та надвірних будівель у виді сараю Б (з 2008 року - літня кухня В), сараю прибудови б (з 2008 року - сарай-прибудова в), навісу б1 (з 2008 року - навіс-сарай в2), огорожі № 1-2, колодязя к.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 зі складовими у виді одного одноповерхового житлового будинку А1Ж з прибудовою а загальною площею 97,4 кв. м, жилою площею 61,0 кв. м, зі складовими у виді коридору IV площею 10,6 кв. м, коридору І площею 5,3 кв. м, котельної ІІ площею 10,9 кв. м, ванної кімнати ІІІ площею 3,8 кв. м, коридору 1-1 площею 5,8 кв. м, жилої кімнати 1-2 площею 9,0 кв. м, жилої кімнати 1-3 площею 16,6 кв. м, жилої кімнати 1-4 площею 27,0 кв. м, жилої кімнати 1-5 площею 8,4 кв. м, господарських споруд та надвірних будівель у виді сараю Б (з 2008 року - літня кухня В), сараю прибудови б (з 2008 року - сарай-прибудова в), навісу б1 (з 2008 року - навіс-сарай в2), огорожі № 1-2, колодязя к.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у випадку, коли будівництво житлового будинку велося за рахунок спільної праці членів сім`ї, такий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.
Суд першої інстанції виходив з  того, що свідоцтво про право власності, видане Охтирським міськвиконкомом 01 червня 1993 року ОСОБА_8 , підлягає скасуванню, оскільки порушує права ОСОБА_3 , яка за життя набула право на 1/3 частину в будинку, а відповідно до частини першої статті 321 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, суд першої інстанції, посилаючись на положення статті 1301 ЦК України, якою передбачено, що  свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, вважав доведеними позовні вимоги в цій частині.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Сумської області від 12 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 грудня 2017 року скасовано і прийнято нову постанову.
В задоволенні позову ОСОБА_3 , правонаступником якої залучений ОСОБА_2 , відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із відсутності підстав для задоволення позову в повному обсязі, в тому числі і щодо оспорених свідоцтв, оскільки позивачем не доведено порушення його прав вказаними свідоцтвами.
При цьому апеляційний суд посилався на те, що позивач в травні 1993 року вже зверталася до суду з позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і намагалася в судовому порядку закріпити за собою право власності на 1/3 частину будинку, проте свій намір не довела до логічного завершення, оскільки сторони в справі примирилися і провадження було завершено. Таким чином, суд вважав, що ОСОБА_3 погодилася, що одноосібним власником залишається ОСОБА_8 . Відповідач у справі    ОСОБА_9 вимоги щодо свого права на власність у побудованому будинку не заявляв, що також свідчить про відсутність домовленості про створення спільної власності, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.
Таким чином, апеляційний суд вважав, що оскільки між                           ОСОБА_3   не було укладено письмової угоди з власником будинку ОСОБА_8   про створення спільної власності на будинок, відсутні підстави для визнання будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2018 року  ОСОБА_2 , залучений правонаступник   ОСОБА_3 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Апеляційного суду Сумської області                          від 12 березня 2018 року та залишити в силі рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 грудня 2017 року.
Находження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
Зупинено виконання постанови Апеляційного суду Сумської області від 12 березня 2018 року у частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судового збору у розмірі 10 000,00 грн до закінчення касаційного провадження.
У листопаді 2018 року справу № 583/2122/16-ц передано до                       Верховного Суду. 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2020 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Сімоненко В. М.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції повно та всебічно не дослідив обставини справи і дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Апеляційний суд, посилаючись на те, що позивач у 1993 році вже зверталася до суду з позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання за нею права власності на 1/3 частину будинку, проте свій намір не довела до логічного завершення, не звернув належної уваги на те, що   ОСОБА_3 погодилася на мирне врегулювання спору під впливом обіцянок чоловіка та свекрухи про поділ домоволодіння по 1/3 частці за кожним. Проте за життя ОСОБА_9 не здійснив обіцяного позивачу та не переоформив на неї право власності на частину будинковолодіння.
Відмовляючи в задоволенні позову у частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, апеляційний суд не звернув належної уваги на те, що ОСОБА_9 набув право власності на спірне будинковолодіння в об`ємі технічно зафіксованих об`єктів нерухомості станом на 05 липня 1999 року - дату повторного розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , та на підставі свідоцтва про право власності, яке оскаржується.
Крім того, апеляційний суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення статті 17 Закону України «Про власність», відповідно до яких майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю.
Відзив на касаційну скаргу 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Відповідно до свідоцтва про право власності на забудову, виданого відділом комунального господарства виконавчого комітету Охтирського міської ради від 01 березня 1957 року, ОСОБА_6 належало домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .
На підставі договору дарування від 18 грудня 1963 року власниками будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , стали ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по Ѕ  частині кожен. Будинок складався з однієї кімнати площею 18,2 кв. м з надвірними будовами.
Відповідно до договору дарування від 05 березня 1979 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_8 свою Ѕ  частину житлового будинку площею 19,3 кв. м.
21 липня 1979 року ОСОБА_1 та ОСОБА_9  (син ОСОБА_8 ) зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.
У шлюбі народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.
У 1987 році ОСОБА_1 була зареєстрована у житловому будинку з прибудовою у вигляді веранди за адресою: АДРЕСА_1 , який належав на праві власності  ОСОБА_8 .
За рішенням виконавчого комітету Охтирської міської ради народних депутатів від 17 вересня 1992 року № 430 ОСОБА_8 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку розміром 10,0 м х 9,0 м, жилою площею 45,1 м. кв, старий жилий будинок переобладнати під літню кухню розміром 4,5м х 4,3 м. та приміщення для приготування кормів                                розміром 6,9 м х 4,3 м.
У зв`язку з цим старий будинок переобладнаний під літню кухню у 1992 році, що підтверджується матеріалами інвентарної справи.
21 липня 1992 року шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 розірвано.
Згідно з актом державної прийомки в експлуатацію індивідуального жилого будинку від 13 квітня 1993 року, затвердженого рішенням виконкому Охтирської міської ради народних депутатів від 15 квітня 1993 року № 166 у ОСОБА_8 був прийнятий в експлуатацію жилий будинок розміром 15,95 м х 9,5 м, загальною площею 66,8 кв м, жилою площею 61,0 кв м на                      АДРЕСА_1 .
Рішенням виконавчого комітету Охтирської міської ради народних депутатів № 213 від 13 травня 1993 року було постановлено про видачу                    ОСОБА_8 свідоцтва про право власності на жилий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 .
01 червня 1993 року ОСОБА_8 виконкомом Охтирської міської ради видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок з приналежними до нього побудовами та спорудами за вищевказаною адресою на підставі рішення виконкому № 213 від 13 травня 1993 року взамін договору дарування від 18 грудня 1963 року та договору дарування від 05 березня 1979 року після перебудови будинку.
Рішенням Охтирського міського суду Сумської області від 26 листопада                1993 року, яке ухвалою судової колегії в цивільних справах Сумського обласного суду від 05 січня 1994 року залишено в силі, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_8 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право на жиле приміщення в будинку АДРЕСА_1 за необґрунтованістю. 
Рішенням встановлено, що ОСОБА_1 разом із сином і чоловіком прописані в будинку його матері, на той час у них із свекрухою виникли неприязні відносини через сварки, у зв`язку з чим ОСОБА_1 вимушено тимчасово залишила будинок та звернулася до суду з позовом про визнання права власності за нею на спірний будинок.
17 серпня 1994 року ОСОБА_1 та ОСОБА_9 повторно зареєстрували шлюб.
Також встановлено, що рішенням Охтирського міського суду від 07 квітня 1995 року задоволено позов ОСОБА_1 визнання за нею права власності на 1/3 частину домоволодіння на АДРЕСА_1 . Ввизнано за нею право власності на 34/100 частини будинку, а за ОСОБА_8 - 66/100 частин будинку. Відповідним чином встановлений порядок користування земельною ділянкою при будинку.
Ухвалою судової колегії в цивільних справах Сумського обласного суду від 21 червня 1995 року рішення Охтирського міського суду від 07 квітня                    1995 року скасоване через те, що суд не з`ясував по обраному варіанту розподілу думку міськвиконкому, архітектурного, пожежного, санітарного наглядів, не відокремив майно, яке належало виключно позивачу та не ставив такого запитання перед технічним експертом, оскільки, точно не встановив, що саме належало особисто ОСОБА_8 , а що - придбано спільно трьома особами. Справу направлено на новий розгляд в той же суд іншому судді.
Після повернення цивільної справи до Охтирського міського суду на новий розгляд та в процесі її розгляду, ОСОБА_1 відмовилася від позову, у зв`язку з чим ухвалою Охтирського міського суду від 23 жовтня 1995 року провадження у справі було закрито.
Як встановлено судами, за час шлюбу ОСОБА_1 та    ОСОБА_9 збудовано житловий будинок, дозвіл на будівництво якого надано ОСОБА_8 на земельній ділянці за адресою:                        АДРЕСА_1 , загальною площею 97,4 кв. м, жилою площею 66,8 кв. м, який складався з коридору 1-1 площею 5,8 кв. м, жилої кімнати                                1-2 площею 9,0 кв. м, жилої кімнати 1-3 площею 16,6 кв. м, жилої кімнати                  1-4  площею 27,0 кв. м, жилої кімнати 1-5 площею 8,4 кв. м, коридору                          І площею 5,3 кв. м, котельні ІІ площею 10,9 кв. м, ванної ІІІ площею 3,8 кв. м, коридору IV площею 10,6 кв. м.
За рахунок спільної праці подружжя ОСОБА_1 . і ОСОБА_9 та ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 був збудований новий житловий будинок А1Ж (1991 року забудови за матеріалами інвентарної справи) з прибудовою а та тамбуром а1. Новозбудований будинок складав загальну площу 97,4 кв. м, жила                       площа 61 кв. м та складався із коридору ІV площею 10,6 кв. м, коридору                      І площею 5,3 кв. м, котельної ІІ площею 10,9 кв. м., ванної кімнати ІІІ площею 3,8 кв. м, коридору 1-1 площею 5,8 кв. м, жилої кімнати 1-2 площею 9 кв. м, жилої кімнати 1-3 площею 16,6 кв. м, жилої кімнати 1-4 площею27 кв. м, жилої кімнати 1-5 площею 8,4 кв. м. Також були побудовані сарай Б площею 20,9 кв. м, прибудова б площею 20 кв. м, навіс б1 площею 7,1 кв. м. Вхід у житловий будинок здійснювався через тамбур а1, що підтверджується матеріалами інвентарної справи.
У подальшому після здійснення будівництва нового будинку старий житловий будинок, який належав ОСОБА_8 , позначений літерою В з прибудовами в, в1 переведені у статус літньої кухні з прибудовою В та в, в1. Матеріали інвентарної справи містять реєстрацію поточних змін 19 жовтня 1992 року та 25 травня 1993 року.
Саме такі вищезазначені характеристики будинку з господарськими спорудами маються згідно матеріалів інвентарної справи станом на час першого розірвання шлюбу на 21 липня 1992 року , такі ж технічні характеристики і станом на 05 липня 1999 року.
05 липня 1999 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 розірваний повторно.
З матеріалів інвентарної справи вбачається, що фактично будь-яких змін не відбулося в домоволодінні на АДРЕСА_1 з 1999 року, з часу, коли було повторно розірвано шлюб, і до 2006 року, коли було зареєстровано поточні зміни. Так, в 2006 році було проведено поточну інвентаризацію та за інвентаризовано жилий будинок А, а, а1, сарай Б, сарай-прибудова б, в1, навіси бІ, бІІ, літня кухня В, б, бесідка Г, колодязь К, огорожі № 1,2 (а.с. 55 інвентарної справи).
Згідно з витягом із реєстру прав власності на нерухоме майно від 10 травня 2006 року ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності від 01 червня 1993 року належить одноповерховий житловий будинок з прибудовою, тамбуром А, а, а1, сарай Б, прибудова б, навіс б1, літня кухня В, прибудови в, в1, бесідка Г, огорожа № 1,2, колодязь К; загальна площа житлового будинку 97,4 кв.м, житлова площа 61 кв. м.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8 .
Спадщину після її смерті прийняв ОСОБА_9 , отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно за адресою:                         АДРЕСА_1 , зареєстроване в реєстрі 2-1734, що складається з житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці Охтирської міськради. На вказаній земельній ділянці знаходиться одноповерховий житловий будинок з прибудовою, тамбуром, житловою площею 61 кв.м, загальною площею 97,4 кв.м, зазначений                       під літерою А,а,а1 та побутові споруди: сарай Б, прибудова б, навіс б1, літня кухня В, прибудови в, в1, бесідка Г, огорожа № 1,2, колодязь К, належного померлій на підставі свідоцтва про право власності, виданого Охтирським міськвиконкомом 01 червня 1993 року та зареєстровано в Охтирському                      БТІ за № НОМЕР_1.
Відповідно до довідки КП Охтирської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та архітектурно-планових робіт» від 31 травня 2016 року за                    № 390 станом на 31 грудня 2012 року домоволодіння на АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим Охтирською міською державною нотаріальною конторою 12 листопада 2007 року, реєстр 2-1734. Спадщина оформлена після смерті ОСОБА_8 , якій домоволодіння належало на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого Охтирським міськвиконкомом 01 червня 1993 року. Домоволодіння на                    АДРЕСА_1 складається з житлового будинку з прибудовами А,а,а1, сараю-літньої кухні Б, літньої кухні з прибудовами та навісами В, в, в1, в2, в3, в4, прибудови Г, убиральні Д, огорожі № 1,2, колодязю к. Інвентаризаційна вартість домоволодіння станом на 18 грудня 2008 року (дата проведення останньої інвентаризації) становить 301 213,00 грн. 
Ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 30 вересня 2016 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , Охтирська міська державна нотаріальна контора про визнання права власності закрито.
Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 27 жовтня 2016 року ухвалу Охтирського міськрайонного суду від 30 вересня 2016 року про закриття провадження у справі скасовано, в якій зазначено, що як вбачається з матеріалів цивільної справи № 2-460/1995 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання права власності на частину домоволодіння та реальний його розподіл та матеріалів цієї цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , Охтирська міська держнотконтора про визнання права власності, склад учасників та підстави позовів у цих справах не свідчать про їх однозначну тотожність, яка б давала підстави суду для закриття провадження в справі.
Мотивувальна частина.
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши аргументи, Верховний суд у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.
Відповідно до частини першої статті 151 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.
Згідно з частиною третьою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенні ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку.
Відповідно до частин першої статті 17 Закону України «Про власність»                           (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
У постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» зазначено, що згідно зі статтями                   16 і 17 Закону України «Про власність» право приватної власності на жилий будинок, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою                   між ними. 
Участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.
Інші особи, які брали участь у будівництві жилого будинку не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно.
У справі, що переглядається, наявність спільної домовленості між ОСОБА_1 , її чоловіком ОСОБА_9 та свекрухою   ОСОБА_8 про створення внаслідок будівництва будинку спільної сумісної власності відсутня.
Встановивши, що між ОСОБА_1 не було укладено письмової угоди з власником будинку ОСОБА_8   про створення спільної власності на будинок та не доведено, що з метою створення спільної власності було добудовано частину будинку за власні кошти ОСОБА_1 та її чоловіка, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що відсутні підстави для визнання будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9    та визнання за ОСОБА_1 її частки у праві власності на будинок.
З урахуванням обставин справи, участь позивача у будівництві домоволодінь не створює для неї права приватної власності. Оскільки позивач, як член сім`ї власника, здійснювала будівництво домоволодіння з допоміжними приміщеннями частково за свої кошти і такими правомірними діями перевищила покладений на неї статтею 156 ЖК УРСР обов`язок брати участь у витратах по утриманню будинку і прибудинкової території та проведенні ремонту, то позивач як особа, яка брала участь у будівництві жилого будинку не на підставі договору про створення спільної власності, має право вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво.
Крім того, апеляційний суд правомірно посилався на ухвалу Охтирського міського суду від 23 жовтня 1995 року у справі № 2-460/1995 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання права власності на частину домоволодіння та реальний його розподіл, якою закрито провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову, що свідчить про те, що  ОСОБА_1 погодилася, що одноосібним власником спірного майна  залишається ОСОБА_8 . 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 погодилася на мирне врегулювання спору під впливом обіцянок чоловіка та свекрухи про поділ домоволодіння по 1/3 частці за кожним, які в результаті не було виконано, у зв`язку з їх недоведеністю.
Посилання касаційної скарги на те, що апеляційний суд не застосував до спірних правовідносин положення статті 17 Закону України «Про власність», є безпідставними, оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права, у тому числі і зазначеної статті, та зводяться до суб`єктивного тлумачення правової норми заявником.
Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених у сукупності доказів, обставин справи та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , правонаступником якої залучений ОСОБА_2 , є правильним.   
Посилання у касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявника з висновками судів.
Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження апеляційним судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року зупинено виконання постанови Апеляційного суду Сумської області від 12 березня 2018 року у частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судового збору у розмірі 10 000,00 грн до закінчення касаційного провадження.
Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_2 як залученого правонаступника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання постанови Апеляційного суду Сумської області від 12 березня 2018 року. 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої  судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу    ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Сумської області від 12 березня                                  2018 року  залишити без змін. 
Поновити виконання постанови Апеляційного суду Сумської області                           від 12 березня 2018 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                            В. М. Сімоненко
 
С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров