ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5088/20 Справа № 201/12229/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 50
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,
суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2020 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів.
На обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 , зазначала, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2010 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 500 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 05 березня 2015 року розмір аліментів був збільшений на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 до 1 000 грн. 
17 листопада 2019 року ОСОБА_4 виповнюється 23 роки та припиняється стягнення аліментів на її навчання, внаслідок чого покращується матеріальне становище платника аліментів. 
Враховуючи, що з березня 2015 року і по теперішній час покращився реальний, фактичний матеріальний стан відповідача, існують підстави для збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 з 1 000 грн. до 4 000 грн. 
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с.151-157).
Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю і необґрунтованістю позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку із тим, що її твердження про покращення майнового стану відповідача з моменту ухвалення судового рішення про стягнення аліментів на утримання сина, не знайшли підтвердження в ході розгляду даної справи. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції у більшій своєї частині повторює зміст постанови Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року прийнятої у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звільнення його від сплати заборгованості за аліментами за іншими виконавчими листами за минулий період. Оскаржуване рішення суду не містить мотивів відхилення доводів позивача, та ґрунтується лише на встановленні і дослідженні заперечень відповідача проти позову, а тому не відповідає вимогам процесуального права. 
Посилалась на затягування судового процесу, невиконання ухвали суду про витребування доказів та ненадання належної оцінки встановленому постановою Дніпровського апеляційного суду факту про те, що "рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року у цивільній справі №760/6680/14-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 березня 2015 року (22-ц/796/3503/2015) апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі 1 000,00 грн. до досягнення дитиною повноліття". 
Зазначає, що не відповідають фактичним обставинам справи висновки суду першої інстанції про те, що на утриманні відповідача знаходяться ще двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження реальних витрат відповідача на їх утримання, відповідачем не надано. Так само не надано відповідачем доказів, що підтверджують мету перетину ним державного кордону, в тому числі на автомобілі Lexus державний номерний знак НОМЕР_1 , оскільки сам він зазначає, що закордонні подорожі здійснювались ним саме для виконання професійних обов`язків адвоката та за рахунок клієнтів. 
Суд в оскаржуваному рішенні не надав належної оцінки наданим позивачем доказам щодо невідповідності способу життя відповідача заявленим ним доходам у вигляді мінімальної заробітної плати.
Також зазначає, що наявні в матеріалах справи письмові докази підтверджують покращення майнового стану відповідача, його спроможність сплачувати аліменти в більшому розміру. 
12 червня 2020 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_7 , в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним, справедливим, обгрунтованим та таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. В матеріалах справи відсутні будь-які докази стосовно того, що він приховує реальній рівень власних доходів. Позивач не довела факт зміни будь-якої з обставин, зазначених в ст. 192 Сімейного кодексу України. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 05 серпня 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2005 року був розірваний.
Сторони мають дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2008 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей - сина ОСОБА_8 і дочки ОСОБА_9 в розмірі по 5 000 грн., на кожного, до досягнення ними повноліття.
Крім того, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2010 року у цивільній справі №2- 5134/2010 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів задоволено, вирішено змінити шляхом зменшення розміру, стягуваних з ОСОБА_2 , згідно рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 жовтня 2008 року, аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно по 5 000 грн. на кожну дитину до досягнення кожною дитиною повноліття, починаючи стягнення з 01 липня 2008 року. Встановлено розмір стягування з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_10 на утримання двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно по 500 грн. на кожну дитину до досягнення повноліття, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили.
Звільнено ОСОБА_2 від сплати заборгованості по аліментам на користь ОСОБА_1 на утримання двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка утворилася за період з 01 січня 2009 року по 01 вересня 2009 року в сумі 67 500 грн.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2011 року (провадження 22ц-3288/2011) рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2010 року №2- 5134/2010 в частині звільнення ОСОБА_11 від сплати заборгованості по аліментам на користь ОСОБА_1 в сумі 67 500 грн., яка утворилася за період з 01 січня по 10 вересня 2009 року, - скасовано; в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звільнення від заборгованості по аліментам відмовлено. В іншій частині рішення залишено без зміни. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2011 року не оскаржувалось та набрало законної сили.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2012 року, позов ОСОБА_2 задоволено, звільнено ОСОБА_2 від сплати заборгованості за аліментами у розмірі 220 387,10 грн., яка утворилася за період з 01 серпня 2008 року по 01 серпня 2011 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 26 вересня 2012 року (справа №6-19517св12) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2012 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2012 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звільнення платника аліментів від заборгованості у справі №2-8819/2011 залишено без розгляду; ухвала набрала законної сили 02 січня 2013 року.
Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2013 року у цивільній справі №2-410/5923/12 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментах та неустойки за прострочення їх сплати задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 50 000 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 500 грн. судового збору у дохід держави. Рішення набрало законної сили 11 березня 2013 року.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року у цивільній справі №760/6680/14-ц в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 березня 2015 року (22-ц/796/3503/2015) апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі 1 000 грн. до досягнення дитиною повноліття.
Також встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року у цивільній справі №760/25148/14-ц позов ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 про визначення суми заборгованості по аліментам задоволено, визначено заборгованість ОСОБА_2 по аліментам на утримання двох неповнолітніх дітей сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з 01 липня 2008 року по виконавчому листу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська №2-2301/2008 від 29 жовтня 2008 року, який знаходиться на виконанні у ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві в розмірі 236887,10 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 114,70 грн. Рішення набрало законної сили 30 травня 2016 року.
За даними приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В. від 20 березня 2018 року №55334260/503, заборгованість у зведеному виконавчому провадженні №55334260, до якого входять виконавче провадження №55333583 та виконавче провадження №55332676), станом на 20 березня 2018 року складає 50 000 грн. за виконавчим провадженням №55333583 та 233 616,26 грн. за виконавчим провадженням №55332676.
Крім того, з 19 липня 2016 року ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12 . Від шлюбу народилися діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
ОСОБА_2 є адвокатом на підставі свідоцтва №1025, виданого 13 вересня 2001 року Дніпропетровською обласною КДКА та працює в адвокатському об`єднанні «Монітум», є його керівником, а також одним із двох засновників (учасників) юридичної особи. 
Згідно відомостей адвокатського об`єднання «Монітум», сукупний дохід ОСОБА_2 за 2019 рік становить 53 176,26 грн., з яких 10 569,36 грн. складають утримання (а.с. 75).
Наказом ТОВ «Альзір» № 37/К/Ф від 12 березня 2018 року ОСОБА_2 звільнено з посади директора цього товариства за власним бажанням (а.с. 76).
Наказом ТОВ «Арес-1» № 16/К від 16 травня 2016 року ОСОБА_2 звільнено з посади директора цього товариства за власним бажанням (а.с. 77).
За даними ТОВ «Альтааріх» № 28/11 від 12 листопада 2019 року, ОСОБА_2 працює на посаді директора даного товариства за сумісництвом починаючи з 12 лютого 2015 року та його дохід після здійснення утримання становить: у 2015 році - 724,50 грн., у 2016 року - 4 878,30 грн., у 2017 році - 3 216,78 грн., у 2018 році - 3 623,31, у 2019 році - 3 404,35 грн. (а.с. 78-78 зворот).
Також встановлено, що 01 лютого 2019 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_13 укладений договір позики (безвідсотковий), за умовами якого останній надав відповідачу позику у розмірі 52 000 грн. шляхом перерахування грошових коштів на реквізити приватного виконавця Ляпіна Д.В. з призначенням платежу «погашення боргу за ВП № 55333583, боржник ОСОБА_2 » (а.с. 82-82 зворот).
Крім того, ОСОБА_2 отримав позику від ОСОБА_14 на підставі договору позики (безвідсоткової) від 20 січня 2020 року (а.с. 82-83 зворот).
Головним центром обробки інформації Державної прикордонної служби суду були надані відомості стосовно перетину державного кордону ОСОБА_2 за період з 13 вересня 2015 року по 15 вересня 219 року (а.с. 100). За цими даними, в березня 2018 року ОСОБА_2 здійснив тижневу поїздку до Шарм Ель Шейх . 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів, у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. 
Враховуючи зміст ст.ст. 181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й інші норми щодо обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). 
Таким чином, розмір аліментів може бути змінений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. 
Такий висновок зробив Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13. 
Отже, стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав. 
Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не доведено факту зміни матеріального стану, чи погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів, зокрема покращення майнового стану відповідача, та погіршення її матеріального стану або наявності інших обставин, які свідчать про наявність підстав, передбачених ст. 192 Сімейного кодексу України, для збільшення розміру аліментів, визначеного рішенням Апеляційного суду міста Києва від 05 березня 2015 року.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
    Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про невмотивованість оскаржуваного рішення суду, яке не містить мотивів відхилення доводів позивача, та ґрунтується лише на встановленні і дослідженні заперечень відповідача проти позову, не надання належної оцінки встановленому постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року факту, висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції у більшій своєї частині повторює зміст постанови Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року, затягування судового процесу, невиконання ухвали суду про витребування доказів, не можуть слугувати підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки на висновки суду не впливають. 
Твердження про те, що визначеного судом розміру аліментів на сьогодні позивачу не вистачає внаслідок інфляції, постійного зростання цін, у зв язку з чим матеріальний стан матері, яка утримує дитину погіршився, а потреби на дитину зросли, в той же час будь-яких інших грошових коштів на утримання дитини батько не надає, участі у сплаті інших витрат на лікування, відпочинок, оплату гуртків не приймає, не є підставою для збільшення розміру аліментів, оскільки такі витрати, в тому числі на лікування, мають характер додаткових витрат, що є підставою для звернення до суду із позовом у порядку статті 185 СК України.
Разом з тим, припинення зобов язання зі сплати аліментів на навчання повнолітньої дитини ОСОБА_4 , яка досягла 23 років , як і не надання відповідачем жодних доказів на підтвердження реальних витрат на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , 2007 року народження та ОСОБА_6 , 2009 року народження, внаслідок відсутності виконавчих проваджень щодо стягнення аліментів на утримання дітей, не є безумовним підтвердженням покращення майнового стану та його спроможності сплачувати аліменти у більшому розміру, оскільки неповнолітні діти проживають разом з ним та знаходяться на його повному матеріальному забезпеченні, що не потребує обов язкового документального підтвердження. 
Навпаки, із наданих позивачем договорів позики, слідує наявність у відповідача певних зобов язаннь перед третіми особами, з якими укладені договори позики, та направлені на погашення заборгованості в рамках виконавчих проваджень на користь позивача, що може бути свідченням покращення майнового стану стягувача аліментів. 
Відхиляються доводи ОСОБА_1 про не надання відповідачем доказів, що підтверджують мету перетину ним державного кордону, оскільки висновків суду не спростовують. Займаючи посаду Голови Кваліфікаційної палати КДКА м. Києва, та одночасно директора Представництва Національної комісії адвокатів України у Республіці Австрія, що безпосередньо зумовлює постійний перетин державного кордону, у зв язку із службовою необхідністю, закордонні подорожі пов язані виключно із здійсненням ним професійної діяльності у сфері міжнародного права, та прийманням участі у заходах, пов язаних з обміном досвіду в різних країнах світу.
Доводи позивача, якими обґрунтовувався позов та на які вона посилається у апеляційній скарзі, зокрема щодо наявності у володінні та користуванні відповідача автомобіля Lexus, державний номерний знак НОМЕР_1 , є безпідставними та не підтверджують істотне покращення майнового стану платника аліментів, оскільки придбання та реєстрація транспортного засобу відбулася до моменту укладення шлюбу між відповідачем та ОСОБА_16 , та є особистою власністю останньої. 
Крім того, наявність у позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги не є підставою для збільшення розміру аліментів. 
          Інші доводи апеляційної скарги про покращення майнового стану відповідача та його спроможності сплачувати аліменти у більшому розміру, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказані обставини вже були предметом дослідження та судом їм надана оцінка на підставі належних і допустимих доказів. 
Належних та допустимих доказів про те, що відповідач приховує реальний рівень власних доходів, як і документів, що підтверджують факт зміни стану здоров`я будь-кого із сторін спору, матеріали справи не містять. 
Так само, колегія суддів в ході апеляційного розгляду справи не встановила факт зміни майнового стану сторін. Позивачем не надано належних та допустимих доказів відносно погіршення її майнового стану та покращення майнового стану платника аліментів. 
        Позиція позивача щодо абсолютизації права на відповідне звернення до суду, яка зводиться до необхідності по суті автоматичного задоволення вимоги в разі її пред`явлення, без врахування факту виникнення спору про право та змагального цивільного процесу, без з`ясування та доказування відповідних обставин у контексті спірного питання, помилкова. 
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида