Єдиний унікальний номер 243/11349/18 
Номер провадження 22-ц/804/2587/20        

Головуючий у 1-й інстанції Гончарова А.О.                                            Єдиний унікальний номер 243/11349/18
Доповідач Папоян В.В.                                                                                  Номер провадження 22-ц/804/2587/20

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И

18 серпня  2020 року Донецький апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Папоян В.В.
суддів Агєєва О.В., Тимченко О.О.
за участю секретаря Гладуха О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2020 року у цивільній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, (головуючий в 1 інстанції суддя Гончарова А.О., повний текст ухвали виготовлено 03 липня 2020 року)

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2018 року ФОП ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання траншу та звернення стягнення на предмет іпотеки.
Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2020 року провадження у цивільній справі за даним позовом було закрито, роз`яснено право на звернення з позовом до господарського суду та скасовано накладені у справі заходи забезпечення позову.
Не погодившись з вказаною ухвалою, позивач подала апеляційну скаргу, у якій  посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
В обґрунтування доводів скарги зазначає, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Вважає, що суд помилково дійшов до висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та повинна бути розглянута у господарському суді з тих підстав, що спір пов`язаний з підприємницькою діяльністю. Проте судом не було враховано, що 28.12.2016 року було припинено ФОП ОСОБА_2 , та зобов`язання за спірним кредитним договором залишилося за нею як за фізичною особою. Позивач за договором про відступлення права вимоги від 29.10.2018 року отримала право вимоги до відповідача як до фізичної особи. Кошти, отримані у рамках угоди, використовувалися для поліпшення нерухомого майна, що не використовувалось відповідачем у підприємницькій діяльності. Незаконне закриття провадження стало підставою для скасування заходів забезпечення даного позову, накладених ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 30.11.2018 року.
Представник позивача ФОП ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , яка приймала участь у судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції, доводи апеляційної скарги підтримала, просила ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Інші особи, які приймають участь у справі у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, зокрема на ім`я ОСОБА_2 . За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення підлягає залишенню без змін з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ст.. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
З матеріалів справи вбачається, що 29.10.2012 року позичальник ФОП ОСОБА_2 та кредитор ПАТ «ПроКредит Банк» уклали Рамкову угоду №FW401.504, на підставі якої кредитор зобов`язався здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов`язався належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов`язань, а також належно виконувати усі інші зобов`язання, передбачені угодою та кредитними договорами.
30.12.2013 року позичальник ФОП ОСОБА_2 та кредитор ПАТ «ПроКредит Банк» уклали Договір про надання траншу №401.44242/FW401.504, за яким кредитор на підставі Рамкової угоди №FW401.504 від 29.10.2012 року та цього договору зобов`язався надати позичальнику кредит з цільовим призначенням - придбання основних засобів, а позичальник зобов`язався належно виконати всі умови, необхідні для його отримання, належно здійснювати погашення грошових зобов`язань та виконання усіх інших зобов`язань, передбаченої Рамковою угодою та цим договором.
На підставі договору іпотеки №FIL.101951-ІД1 від 21.06.2013 року іпотекодавець ОСОБА_2 , від імені якої на підставі довіреності від 14.06.2013 року діє ОСОБА_1 , для забезпечення повного виконання основних зобов`язань божника за Рамковою угодою передала в іпотеку житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
29.10.2018 року АТ «ПроКредит Банк» (Первісний кредитор) та ФОП ОСОБА_1 (Новий кредитор) уклали договір про відступлення права вимоги, за яким первісний кредитор відступив новому кредитору, а новий кредитор прийняв право вимоги, що належить первісному кредитору за Рамковою угодою №FW401.504 від 29.10.2012 року та укладеним на її підставі Договором про надання траншу №401.44242/FW401.504 від 30.12.2013 року.
Того ж дня, 29.10.2018 року АТ «ПроКредит Банк» та ФОП ОСОБА_1 уклали договір про відступлення прав за Договором іпотеки №FIL.101951-ІД1 від 21.06.2013 року, за яким первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю всі свої права за договором іпотеки. 
За таких обставин, закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції посилався на п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України та обґрунтовано виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі  договору, укладеного між  юридичною особою  та фізичною особою-підприємцем і пов`язаного з господарською діяльністю,  зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинилось. Тобто спір відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно пункту 1 частини першої ст. 20 ГПК України.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України  (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України. 
Згідно пункту 1 частини першої статті 20 статтею 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
За змістом частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, іпотекою, як різновидом застави нерухомого майна. 
Відповідно до положень статей 572, 575, 626 ЦК України та Закону України «Про іпотеку» іпотека є двостороннім правочином, якій укладається з метою забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами.
Тобто договір іпотеки укладається для забезпечення виконання боржником основного зобов`язання.
З аналізу наведених вище норм вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
Зі змісту позовної заяви убачається, що позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за Договором  про надання траншу №401.44242/FW401.504 від 30.12.2013 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ПАТ «ПроКредит Банк» з цільовим призначенням - придбання основних засобів, а також звернення стягнення на предмет іпотеки (житловий будинок та земельна ділянка) за договором іпотеки №FIL.101951-ІД1 від 21.06.2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «ПроКредит Банк» в забезпечення основного зобов`язання.
У подальшому права вимоги за зазначеними договорами були передані від ПАТ «ПроКредит Банк» до ФОП ОСОБА_1 .
Тобто між сторонами у справі виник спір щодо виконання боржником зобов`язання за договором про надання кредитних коштів та укладеного у забезпечення цього кредиту договору іпотеки, сторонами якого є юридична особа та фізична особа-підприємець та які пов`язані з господарською діяльністю боржника за основним зобов`язанням, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними вище приписами ГПК України. Пред`явлення позову до фізичної особи, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, не змінює правову природу юридичного спору та в цьому випадку не є підставою для вирішення його в порядку цивільного судочинства.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 та від 19 березня 2019 року у справі № 904/2538/18.
Велика Палата Верховного Суду додатково звертає увагу на те, що положення пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що відповідач з 28.12.2016 року втратив статус фізичної особи підприємця та у подальшому виступає у спірних правовідносинах як фізична особа з наступних підстав.
За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, у тому числі й фізичні особи, які не є підприємцями. Випадки, коли справи у спорах, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, підвідомчі господарському суду, визначені статтею 20 ГПК України.
Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.
Згідно із частиною першою  статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 ЦК України.
За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.
Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).
Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.
Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).
Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Частиною третьою статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців»  передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП.
Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про належність спору до господарської юрисдикції.
Зазначене відповідає правовим висновкам щодо застосування відповідних правових норм, викладеним в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 415/2542/15-ц, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18., від 09 жовтня 2019 року №127/23144/18 та які, відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України,  суд повинен враховувати при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги, що кредитні кошти були витрачені відповідачем на особисті потреби не пов`язані з підприємницькій діяльності, апеляційний суд не приймає так як дана обставина не має правового значення, оскільки з тексту спірного договору убачається, що кредит надавався саме на придбання основних засобів.
Отже, висновок суд, що дана справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства та не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства, що є підставою для закриття провадження, є вірним.
Щодо скасування заходів забезпечення позову, то апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку закриття провадження у справі суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування засобів забезпечення позову. Таким чином, зазначене судом першої інстанції узгоджується з нормами процесуального права. 
Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують наведеного судом першої інстанції. Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження. Ухвала суду першої інстанції винесена з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для її скасування.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382, 383 ЦПК України апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2020 року залишати без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:                                                                                         В.В. Папоян

    О.В. Агєєв

    О.О. Тимченко

Повний текст постанови складений 18 серпня 2020 року

Суддя-доповідач                                       В.В. Папоян