Постанова
Іменем України 
 
16 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 459/84/19
провадження № 61-16134св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі: Червоноградський міський військовий комісаріат Львівської області, Державна казначейська служба України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 квітня 2019 року у складі судді Новосада М. Д. та постанову Львівського апеляційного суду від 24 липня 2019 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що 04 квітня 2017 року він в порядку частини першої статті 1 та статті 16 Закону України «Про звернення громадян» звернувся до Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області зі скаргою на постанову тимчасово виконуючого обов`язки військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_2 від 27 березня 2017 року № 46 про накладення на нього адміністративного стягнення, а також на його дії та на дії провідного спеціаліста ОСОБА_3 щодо притягнення його до адміністративної відповідальності. 
Не погоджуючись з діями Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області під час розгляду скарги, він звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області про визнання відповіді тимчасово виконуючого обов`язки військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_2 від 11 квітня 2017 року № 673 на його скаргу від 04 квітня 2017 року протиправною.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року у справі № 813/1599/17 у задоволенні його позову відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року його апеляційна скарга задоволена, постанова Львівського окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року скасована, його позов задоволено. Визнано протиправною відповідь тимчасово виконуючого обов`язки військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_2 від 11 квітня 2017 року № 673 на його скаргу від 04 квітня 2017 року.
ОСОБА_1 вважає, що оскільки дії Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області були в судовому порядку визнані протиправними, внаслідок таких дій йому заподіяно моральні страждання, які полягають у завданні йому сильних душевних страждань та моральних хвилювань.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
 
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 12 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 24 липня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області за рахунок коштів Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 1 500 грн моральної шкоди.
У іншій частині позову відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову, виходив з того, що внаслідок протиправних дій представника Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області, які встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, були порушені права позивача, останній був вимушений звертатися за захистом своїх прав до суду, затрачати багато часу на поїздки у судові засідання, це вимагало від нього значних затрат часу, додаткових зусиль щодо організації свого повсякденного життя, змін в побуті і призвело до спричинення душевних страждань, переживань, психологічних стресів та хвилювань, чим було завдано моральної шкоди. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди судами враховано глибину та тривалість моральних страждань позивача.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2019 року до Верховного Суду, Червоноградський міський військовий комісаріат Львівської області, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просив скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 квітня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 липня 2019 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі в порядку адміністративного судочинства.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що цій справі передувала справа, в якій вирішувався спір, пов`язаний з виконанням військового обов`язку військовозобов`язаним ОСОБА_1 , останній звертався у військовий комісаріат не лише як громадянин України, а й як військовозобов`язаний.
Правовідносини, які складаються між військовим комісаріатом (суб`єктом владних повноважень) та військовозобов`язаними щодо дотримання правил військового обліку (видачу військових квитків), містять ознаки нерівності сторін, перебування їх у відносинах влади та підпорядкування. А тому спір у цій справі повинен вирішуватись в порядку адміністративного судочинства.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 квітня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 липня 2019 року і витребувано із Червоноградського міського суду Львівської області цивільну справу № 459/84/19.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Фактичні обставини справи
 
04 квітня 2017 року ОСОБА_1 у порядку частини першої статті 1 та статті 16 Закону України «Про звернення громадян» звернувся зі скаргою на постанову тимчасово виконуючого обов`язки військового комісара Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області Німка І. Я. від 27 березня 2017 року № 46 про накладення на нього адміністративного стягнення, а також на дії ОСОБА_2 та на дії провідного спеціаліста ОСОБА_3 щодо притягнення його до адміністративної відповідальності. 
 
Скарга ОСОБА_1 була розглянута тимчасово виконуючим обов`язки Червоноградського військового комісаріату Львівської області Німком І. Я. та державним службовцем ОСОБА_3 , а не військовим комісаром   ОСОБА_4 .
 
Не погоджуючись з діями Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області під час розгляду скарги, ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області про визнання відповіді тимчасово виконуючого обов`язки військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_2 від 11 квітня 2017 року № 673 на його скаргу від 04 квітня 2017 року протиправною.
 
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року у справі № 813/1599/17 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області про визнання протиправною відповіді відмовлено.
 
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13 липня 2017 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправною відповідь тимчасово виконуючого обов`язки військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_2 від 11 квітня 2017 року № 673 на скаргу ОСОБА_1 від 04 квітня 2017 року.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Доводи касаційної скарги щодо неправильного вирішення судами першої та апеляційної інстанцій питання юрисдикції, є необґрунтованими.
 
Статтею 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
 
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. 
 
З метою забезпечення якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів. 
 
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. 
 
Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежовувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства – цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктивний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. 
 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктивний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. 
 
Частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) адміністративна справа – це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
 
Пунктом 2 частини першої статті 4 КАС України визначено публічно-правовий спір, зокрема, як спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. 
 
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
 
Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є також суб`єктний критерій. 
 
Суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ним публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
 
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (провадження № 14-39цс20) зазначила, що відшкодування моральної шкоди є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Проте таку вимогу справді не завжди можна розглядати за правилами цивільного судочинства. Так, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства (частина п`ята статті 21 КАС України).
 
У справі, що переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 звертався до суду із адміністративним позовом до Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області про визнання неправомірною відповіді тимчасово виконуючого обов`язки військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_2 від 11 квітня 2017 року № 673 на скаргу ОСОБА_1 від 04 квітня 2017 року. 
 
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, позов ОСОБА_1 у справі № 813/1599/17 задоволено. Визнано протиправною відповідь тимчасово виконуючого обов`язки військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_2 від 11 квітня 2017 року № 673 на його скаргу від 04 квітня 2017 року.
 
Вимогу про відшкодування моральної шкоди у справі № 813/1599/17 ОСОБА_1 не заявляв. 
 
За змістом позовної заяви, у цивільній справі, що переглядається, ОСОБА_1 просив суд на підставі статей 23, 1167 ЦК України стягнути з військового комісара  ІНФОРМАЦІЯ_1 на його користь моральну шкоду, яка заподіяна йому відповідачем унаслідок надання протиправної відповіді від 11 квітня 2017 року № 673 на його скаргу від 04 квітня 2017 року.
 
Отже, немає підстав стверджувати, що заявлену в цій справі вимогу позивача про відшкодування йому моральної шкоди, завданої протиправною відповіддю тимчасово виконуючого обов`язки військового комісара Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області Німка І. Я., треба розглядати за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства.
 
Разом з цим, відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів касаційної скарги з урахуванням вимог частини третьої статті 400 ЦПК України в огляду на таке.
 
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України)
 
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
 
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
 
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).
 
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
 
Колегія суддів вважає за необхідне, що резолютивна частина оскаржуваних судових рішень підлягає зміні в частині виключення органу, через який грошові кошти мають перераховуватися – Державної казначейської служби України, та виду рахунку з якого має бути здійснено списання – Єдиний казначейський рахунок.
 
За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частини перша, третя, четверта статті 412 цього Кодексу).
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області задовольнити частково.
 
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 квітня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 липня 2019 року змінити, виклавши резолютивну частину рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 квітня 2019 року у такій редакції:
 
«Позов ОСОБА_1 до Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
 
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 500 (одну тисячу п`ятсот) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. 
 
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
 
Судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 230 (двісті тридцять) гривень 52 коп. віднести за рахунок держави».
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                            Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                       І. А. Воробйова 

                                                                                                                  Г. В. Коломієць

                                                                                                                   Р. А. Лідовець 

                                                                                                                   Ю. В. Черняк