22-ц/804/2362/20 
                                                                                264/5233/19 

                                                                П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
Єдиний унікальний номер 264/5233/19
Номер провадження 22-ц/804/2362/20

14 липня 2020 року  місто Маріуполь
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Донецького апеляційного суду у складі:
головуючого судді  Гаврилової Г.Л.,
суддів    Зайцевої С.А.,
     Пономарьової О.М.
секретар                         Галстян Г.Г.
сторони:
позивач                        ОСОБА_1 
відповідач    ОСОБА_2 
треті особи    Маріупольська міська рада
     Управління земельних відносин (землеустрою) 
Маріупольської міської ради   
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 травня 2020 року, у складі судді Іванченко А.М., 
В С Т А Н О В И Л А :
В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами про визначення порядку користування земельною ділянкою. В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона є власником частини житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, вона не має можливості користуватись земельною ділянкою через перешкоди, що чинить відповідач, який є власником житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач ОСОБА_2 на своїй земельній ділянці розклав шлакоблок та встановив собачу будку. З урахуванням місця розташування обох земельних ділянок, доступ до земельної позивачки з дороги загального користування можливий лише через земельну ділянку відповідача, всі інші території перекриті заборами сусідів. З урахуванням уточнених позовних вимог  просила встановити земельний сервітут, який полягає у праві проходу на територію власної земельної ділянки через територію за адресою в АДРЕСА_2 , що належить відповідачу ОСОБА_2 без визначення його строком та звільненням позивачки від обов`язку вносити відповідну плату  за встановлення земельного сервітуту. 
Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 травня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 треті особи – Управління земельних відносин (землеустрою) Маріупольської міської ради та Маріупольська міська рада, про визначення порядку користування земельною ділянкою.
Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , 09 червня 2020 року направив апеляційну скаргу, яка разом з матеріалами справи надійшла до Донецького апеляційного суду. 
В своїй апеляційній скарзі представник позивача,  посилаючись на порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, задовольнити його позов до ОСОБА_2 в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що представник третьої особи – Маріупольської міської ради – Мащенко Д.О. раніше брала участь у якості секретаря судового засідання, по справі № 264/6095/17, в якій головуючим також була суддя Іванченко А.М., однак суддею не було заявлено самовідвід, не зважаючи на наявний, на думку представника позивача, конфлікт інтересів.  
Також, всупереч вимогам ст. 178 ЦПК України, Маріупольська міська рада мала направити пояснення сторонам, однак жодних документів на адресу позивача не надсилалось, доказів такого надсилання в матеріалах справи не міститься. Окрім того, ухвалою від 25.11.19 року було зобов`язано третю особу надати пояснення, проте,  дану вимогу вона  не виконала, пояснень не надала. 
Стосовно посилання суду першої інстанції на те, що для встановлення земельного сервітуту, земельна ділянка має бути зареєстрована на праві власності, представник позивача зазначає, що право сервітуту не залежить від реєстрації права на нього відповідно до п. 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України.
Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Тобто, зв`язку сервітуту до права власності на земельну ділянку та її реєстрацією, Земельним кодексом не передбачено.  
Представник позивача також зауважує,  що відповідно до ч.1 ст. 100 ЗК України сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). При цьому позов поданий до ОСОБА_2 як відповідача тому, що саме він порушує право позивачки на пересування власною земельною ділянкою, та сервітут може бути встановлений незалежно від наявності у нього права власності на земельну ділянку.  
Земля під будинком відповідача не є приватизованою, тому єдиними орієнтирами для території, на які може бути встановлено право сервітуту є надана позивачем Технічна документація із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з наявним планом земельної ділянки.
Відповідач у свою чергу, розклав шлакоблок та шифер та побудував гараж на власній території, а частково на території  земельної ділянки, що належить позивачці, у зв`язку з чим позивач не має можливості обслуговувати свій будинок. Вважає, що порушення з боку відповідача при будівництві гаражу, а також через розкладання на території відповідачки споруд, що не є об`єктами капітального будівництва  може бути компенсовано наданням права сервітуту  через територію відповідача.    

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 30 червня 2020 року провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи – Управління земельних відносин (землеустрою) Маріупольської міської ради та Маріупольська міська рада, про визначення порядку користування земельною ділянкою відкрито. Учасникам справи направлено копії ухвали про відкриття провадження та копії апеляційної скарги, яку відповідач отримав 03 липня 2020 року, треті особи – Управління земельних відносин (землеустрою) Маріупольської міської ради та Маріупольська міська рада отримали копію ухвали про відкриття провадження від 30.06.2020 та копію апеляційної скарги 06.07.2020 року  (а.с.139-141). 

Позивачка, та її представник  ОСОБА_3 , що діє на підставі ордеру адвоката, представники третіх осіб,  до суду не з`явились, належнім чином повідомлені про час та місце розгляду справи.  
10.07.2020 року від представника позивачки  ОСОБА_3 на адресу апеляційного суду надійшло клопотання  про розгляд справи за їх відсутності.( а.с. 147-149)
Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача  ОСОБА_2 , який просив  відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення  залишити без змін,  перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.  1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону судове рішення  повністю відповідає.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11.08.1998 року державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори Ашла О.К., зареєстрованим в реєстрі за № 2/1350, позивачці належить право власності на житловий будинок, розташований АДРЕСА_1 ,  на земельній ділянці , зареєстрований Маріупольським БТІ за № 22142 від 20.08.1998 року.( а.с.28) 
09.08.2017 року Маріупольським БТІ за замовленням позивачки було виготовлено технічну документацію на її ім`я на житловий будинок, АДРЕСА_1 .
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16.12.2003 року державним нотаріусом третьої маріупольської державної нотаріальної контори Костецькою Н.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1628, житловий будинок, АДРЕСА_2 , на земельній ділянці, належить відповідачу ОСОБА_2 ( а.с.51-52) 
Право власності відповідача ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_3 , зареєстровано в Маріупольському БТІ за реєстраційним № 3480146, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5516128 від 19.11.2004 року.
Відповідно до витягу з протоколу № 19 засідання виконкому Іллічівської райради депутатів працівників від 17.10.1956 року, ОСОБА_4 було надано для будівництва будинку земельну ділянку по АДРЕСА_1 . (а.с.94-96)
Згідно договору від 28.11.1956 року, виконкомом Ради депутатів працівників, відділ комунального господарства, було надано ОСОБА_4 у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, інформаційна довідка на земельну ділянку по АДРЕСА_2 не сформована.
Що стосується відомостей про право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , то вони відсутні. ( а.с.83-84)
Інших документів щодо набуття прав власності або користування земельних ділянок матеріали справи не містять. 

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна  довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. 
         Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
         Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
          Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
          Згідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

          Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
          Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
         Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
         Статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. 
         Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
         Відповідно до положень частин першої-третьої статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (частини).
Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (частина перша, друга статті 404 ЦК України).
Тобто, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що обслуговування та користування будинковолодінням є неможливим без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, та земельний сервітут встановлюється у виняткових випадках – коли в інший спосіб добратися до ділянки неможливо.
            
            Особливості та порядок встановлення земельного сервітуту визначено ЗК України.
Стаття 98 ЗК України визначає право земельного сервітуту як право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.
Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Стаття 99 ЗК України визначає перелік, який не є вичерпним, земельних сервітутів, встановлення яких можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок.
Статтею 100 ЗК України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Тлумачення наведених положень цивільного і земельного законодавства України свідчить про те, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки.
Отже, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що: правове регулювання дій щодо встановлення сервітуту має здійснюватися виключно між власником (володільцем) земельної ділянки та особою, яка має намір нею користуватися, а тому необхідно визначити суб`єктний склад спірних правовідносин відповідно до частини другої статті 402, частини другої статті 404 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 642/3165/17 (провадження № 61-14776св18); метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 351/1146/16-ц (провадження № 61-14776св18).
Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, наданими судам у пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ».
Такий правовий висновок, викладений  у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду  від 05 грудня 2019 року (справа № 310/8975/16-ц.
Як вбачається з позову ОСОБА_1 вона у досудовому порядку не вирішувала спір( а.с.2) та відомостей, що вона обговорювала з відповідачем умови сервітуту матеріали справи не містять.
Натомість, відповідач у судовому засіданні пояснив, що він не обмежує права користування позивачкою земельною ділянкою, та вона побудувала споруду впритул до його майна. Крім того, ані він, ані позивачка не є власниками земельних ділянок, кадастрові номери на обидві земельні ділянки відсутні. 
Відповідно до  чч. 1, 2 ст. 100 Земельного кодексу України земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).  Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч.11 ст. 79-1 Земельного кодексу України  державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень",  державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право користування (сервітут).
Відповідно до ч.2 ст. 18 даного закону   перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
           Відповідно до частини 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень,  затвердженого постановою Кабінету Міністрів України  від  25 грудня 2015 р. N 112, зі змінами , розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.
Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено законодавством, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів.
У разі коли відомості Державного земельного кадастру про власників, користувачів земельної ділянки, перенесені з державного реєстру земель, містять неповну або неточну інформацію, що унеможливлює ідентифікацію особи, державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав надсилає відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 17 жовтня 2012 р. N 1051 (Офіційний вісник України, 2012 р., N 89, ст. 3598), повідомлення в електронній формі державному кадастровому реєстраторові про уточнення інформації в Державному земельному кадастрі, в якому зазначається виключний перелік відомостей, що є неповними або неточними.
Крім того, невід`ємною частиною договору земельного сервітуту є технічний (кадастровий) план спірної земельної ділянки, яким визначається обґрунтування площі і меж чужої земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту.
Кадастрові номери на земельні ділянки, якими користуються сторони, відсутні. 
У свою чергу, обґрунтування площі і меж, а також обов`язок виготовлення кадастрового плану земельної ділянки (обов`язковий додаток до договору сервітуту), на яку необхідно встановити сервітут, покладається на заінтересовану особу – позивача.
Матеріали справи також не містять відомостей щодо розташування земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивача відносно земельної ділянки відповідача.  Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості користуватися належною їй на праві власності жилим будинком  у зв`язку з відсутністю у неї доступу до земельної ділянки, на якій він розташований, у будь-який інший спосіб.
Як вбачається з матеріалів справи, єдиним доказом наявності земельних ділянок сторін  є свідоцтва на право власності на будинки, які розташовані на земельних ділянках без визначення їх   розміру.
Отже, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги на те, що представник третьої особи – Маріупольської міської ради – Мащенко Д.О. раніше брала участь у якості секретаря судового засідання, по справі № 264/6095/17,  в якій головуючим також була суддя Іванченко А.М., проте,  суддею не було заявлено самовідвід, не зважаючи на наявний, на думку представника позивача, конфлікт інтересів, судовою колегією не приймаються, оскільки, відповідно до Єдиного державного судових рішень, кримінальна справа  № 264/6095/17, яку розглядала суддя Іванченко А.М. за участю секретарів, зокрема, і Мащенко Д.О., з урахування учасників кримінальної справи, ніяким чином не стосується інтересів сторін у даній цивільній справи, та у судді відповідно до ст. 36 ЦПК України не було з цих підстав заявляти собі самовідвід.
Доводи позивачки, що Маріупольська міська рада  не направила пояснення сторонам, жодних документів на адресу позивача не надсилалось, доказів такого надсилання в матеріалах справи не міститься;  у свою чергу, ухвалою від 25.11.19 року було зобов`язано третю особу Управління земельних відносин надати пояснення, проте,  дану вимогу вони не виконали, пояснень не надали, - судова колегія відхиляє, оскільки це спростовується матеріалами справи, та не ґрунтується на законі. 
Так, 07.02.2020 року Маріупольською міською радою були надані письмові пояснення, до яких надані фіскальні чеки про направлення пояснень сторонам, зокрема, і ОСОБА_1 ( а.с.85,86), у свою чергу відповідно до  ухвали суду від 25.11.19 року про залучення у якості третьої особи Управління земельних відносин( землеустрою) Маріупольської міської  ради, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, не  зобов`язувалось надати поясненьня.( а.с.58)      
  Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А  :
апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 травня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з урахуванням п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складений 17 липня 2020 року.  
         
          Судді:                                                                                                                Г.Л. Гаврилова

                                                                                                                                        С.А. Зайцева

                                                                                                                               О.М. Пономарьова