Окрема думка
 
Суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Гулейкова І. Ю. та Ступак О. В.
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 185/4316/16-ц
провадження № 61-14825св18

Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України викладаємо окрему думку.
 
І. Історія справи
 
У травні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та про поділ спільного майна подружжя.
 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області              від 25 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині поділу спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено того факту, що він виконував обов`язки за договором довічного утримання солідарно з набувачем нерухомого майна - ОСОБА_2 , чи договір укладено в інтересах сім`ї. Тому спірна квартира хоч і була набута дружиною у період шлюбу, проте не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя.
 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира не була об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 , отже, при укладенні оскарженого договору наявність згоди позивача ОСОБА_1 не була необхідною умовою дійсності договору купівлі-продажу.
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1                         від 13 червня 2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-1494, вчинений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за номером запису про право власності 1295105 від 13 червня 2013 року. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн.
 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині поділу спільного майна подружжя, апеляційний суд зазначив, що відповідач не довела, що виключно нею здійснювались обов`язки за договором довічного утримання і цей договір не укладався в інтересах сім`ї, не було надано належних та допустимих доказів ні суду першої, ні суду апеляційної інстанцій на спростування презумпції спільності майна подружжя. Натомість ОСОБА_2 набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 саме під час шлюбу з ОСОБА_1 , а тому суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції та застосував презумпцію спільності майна подружжя за статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), оскільки відповідач її не спростувала та не довела обставин, на які посилалась у заперечення вимог позивача.
 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, апеляційний суд також зазначив, що відповідач ОСОБА_2 під час укладання оспорюваного договору діяла недобросовісно, подавши до нотаріальної контори нотаріально посвідчену заяву про те, що вищевказана квартира перебуває в її особистій приватній власності, оскільки була набута поза шлюбом, за власні кошти і на час реєстрації права власності на цю нерухомість (як і на момент укладення цього договору) в зареєстрованому шлюбі не перебувала та ні з ким не проживала і не проживає однією сім`єю без укладення шлюбу. Особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права у власність на квартиру, що відчужується, в тому числі і відповідно до статей 65, 74 та 97 СК України, відсутні. Зазначена заява посвідчена нотаріусом у присутності ОСОБА_3 ОСОБА_2 було подано новий паспорт, виданий 12 червня 2013 року, який не містить запису в графі «Сімейний стан», та позивачем стверджувалось, що покупцю було достеменно відомо щодо наявного спору та відсутності його згоди на укладання договору.
 
При вирішенні питання про застосування позовної давності апеляційний суд виходив із того, що позивач довідався про порушення свого права саме у червні 2013 року, перебуваючи у нотаріуса під час підготовки до укладення спірного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , де він відмовився надати згоду на продаж спірного майна, який у подальшому і було укладено відповідачами 13 червня 2013 року. Із позовною заявою позивач звернувся до суду першої інстанції 16 травня 2016 року, тобто в межах трирічної позовної давності, яка рахується не з часу розірвання шлюбу, а саме від дня, коли особа довідалась про порушення свого права, тому відсутні підстави застосування до спірних правовідносин позовної давності.
 
ІІ. Розгляд справи у Верховному Суді
 
У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулась засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2018 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
У березні 2018 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 звернулась засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2018 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року касаційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задоволені частково. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня               2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 13 червня 2013 року, зареєстрований в реєстрі за           № 1-1494, та визнання права власності Ѕ частину квартири, відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 204,80 грн на відшкодування судових витрат.
 
Частково задовольняючи касаційні скарги ОСОБА_2 , представника              ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , Верховний Суд у цілому погодився із висновками апеляційного суду про те, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності були б достатніми для спростування спільності права власності подружжя на спірну квартиру, та про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що спірна квартира не була об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 , проте відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за спливом позовної давності.
 
Колегія суддів Касаційного цивільного суду Верховного Суду дійшла висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції статті 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо початку перебігу позовної давності, сплив якої відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки доказів, які б свідчили про присутність позивача ОСОБА_1 у нотаріуса при посвідченні договору купівлі-продажу спірної квартири від 13 червня 2013 року, чи при обговоренні умов його укладення, матеріали справи не містять, і суд зазначених обставин не встановив. Висновок апеляційного суду про те, що про порушення свого права позивач дізнався у червні 2013 року, під час перебування у нотаріуса при підготовці оспорюваного правочину, згоду на укладення якого він не надав, ґрунтується виключно на поясненнях позивача і є надуманим позивачем із метою визначення строку відрахування позовної давності саме з цієї дати.
 
Окрім цього, поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося і рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2011 року, яким було визначено обсяг спільного сумісного майна подружжя та здійснено його поділ, до якого не була включена квартира АДРЕСА_1 , а отже, позивач мав об`єктивну можливість та зобов`язаний був дізнатися про порушення свого майнового права.
 
Верховний Суд зазначив, що спір стосовно майна, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, свідчить про порушення права одного з подружжя. Тому позивач міг довідатися про порушення свого права на спірну квартиру з моменту пред`явлення позову дружиною про поділ майна.
 
ІІІ. Доводи окремої думки суддів
 
Із наведеною позицією Суду не погоджуємося з таких мотивів.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,                             є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
 
За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
 
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується насамперед з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
 
Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
 
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
 
Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
 
До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).
 
Погоджуємось, що у цій справі відповідач ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, оскільки не довела, що виключно нею здійснювались обов`язки за договором довічного утримання (догляду) і цей договір укладався не в інтересах сім`ї. 
 
Проте не погоджуємось із постановою в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за спливом позовної давності.
 
Трирічна позовна давність у спірних правовідносинах рахується не з часу розірвання шлюбу, а саме від дня, коли позивач довідався, або повинен був довідатись про порушення свого права.
 
Відсутність у рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2011 року у цивільній справі № 22ц-10403/11 як предмета спору спірної квартири не спростовує факту перебування спірної квартири у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та, навпаки, свідчить про відсутність спору щодо цього майна. 
 
У справі № 22ц-10403/11 ОСОБА_2 , як позивач, самостійно визначила при формулюванні своїх позовних вимог обсяг придбаного під час спільного проживання із ОСОБА_1 майна (причеп, два автомобілі, мотоцикл, мопед, два гаражі, компресор, човен надувний, комп`ютер, зброя, мотоблок, станок деревообробний, електроінструменти, інструменти по ремонту автомобіля, холодильник, морозильна камера, мікрохвильова піч), що не може свідчити про вичерпний обсяг спільного сумісного майна подружжя.
Відсутність спору між подружжям ОСОБА_1 щодо спірної квартири у 2011 році (жодна із сторін не заявляла відповідних позовних вимог) якраз свідчить про те, що позивач не знав і не міг знати про порушення свого права.
 
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги), тому висновок колегії суддів про те, що: (1) доказів, які б свідчили про присутність позивача ОСОБА_1 у нотаріуса при посвідченні договору купівлі-продажу спірної квартири від 13 червня 2013 року, чи при обговоренні умов його укладення, матеріали справи не містять, і суд зазначених обставин не встановив, (2) висновок апеляційного суду про те, що про порушення свого права позивач дізнався у червні 2013 року, під час перебування у нотаріуса при підготовці оспорюваного правочину, згоду на укладення якого він не надав, ґрунтується виключно на поясненнях позивача і є надуманим позивачем із метою визначення строку відрахування позовної давності саме з цієї дати, є переоцінкою доказів та встановлення інших обставин, ніж ті, які встановлено судом апеляційної інстанції, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновок апеляційного суду про те, що строк позовної давності не пропущено позивачем при зверненні до суду із цим позовом, здійснено також із урахуванням тих обставин, що відповідач ОСОБА_2 діяла недобросовісно при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу від 13 червня 2013 року спірної квартири, оскільки надала нотаріально посвідчену заяву про те, що вищевказана квартира перебуває в її особистій приватній власності, оскільки була набута поза шлюбом, за власні кошти і на час реєстрації права власності на цю нерухомість (як і на момент укладення цього договору) в зареєстрованому шлюбі не перебувала та ні з ким не проживала і не проживає однією сім`єю без укладення шлюбу. Особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права у власність на квартиру, що відчужується, в тому числі і відповідно до статей 65, 74 та 97 СК України, відсутні. Зазначена заява посвідчена нотаріусом у присутності покупця - відповідача ОСОБА_3 . При цьому ОСОБА_2 було подано новий паспорт, виданий            12 червня 2013 року, який не містить запису в графі «Сімейний стан».
 
Судом апеляційної інстанції установлено, що позивач довідався про порушення свого права у червні 2013 року, перебуваючи у нотаріуса під час підготовки до укладення спірного договору купівлі-продажу квартири, де він відмовився надати згоду на продаж спірної квартири.
 
12 червня 2013 року відповідач ОСОБА_2 отримала новий паспорт, а 13 червня 2013 року уклала оспорюваний правочин.
 
З урахуванням наведеного, враховуючи, що ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з розглядуваним позовом 16 травня 2016 року, висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, а тому підстави для застосування позовної давності у цій справі відсутні - є обґрунтованим. 
 
Підсумовуючи вище викладене, вважаємо, що відсутні підстави для задоволення касаційних скарг ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , а постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2018 року підлягала залишенню без змін. 

 	 	
Судді:	І. Ю. Гулейков      	
 	О. В. Ступак