Дата документу 16.09.2020 Справа № 336/8148/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 336/8148/19                          Головуючий у 1-й інстанції: Зарютін П.В.
Провадження №22-ц/807/1991/20                         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
16 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді – доповідача  суддів: 	Подліянової Г.С., Гончар М.С.,  Маловічко С.В.,  	

за участю секретаря Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.
Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 11 листопада 2019 року між ним та фізичною особою – підприємцем ОСОБА_2 в усній формі було укладено договір підряду на виконання робіт зі зведення паркану з бетонних секцій за адресою: АДРЕСА_1 . 
Роботи мали бути виконаними протягом місяця з моменту повної оплати вартості робіт. 
За вказаним договором ОСОБА_1 в якості повної попередньої оплати сплатив грошові кошти на суму 100 300,00 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру, складеного 11 листопада 2019 року фізичною особою – підприємцем ОСОБА_2 .
      Проте, після отримання грошових коштів 11 листопада 2019 року до виконання робіт відповідач не приступив, на телефонні дзвінки не відповідає, а сплачені позивачем кошти не повернув. Посилаючись на приписи статей 509, 526,530, 611, 651, 653 Цивільного кодексу України позивач звернувся з даними позовними вимогами та просив суд стягнути з фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 100 300,00 гривень.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що між позивачем та відповідачем наявні договірні відносини, оскільки, на думку апелянта, законом не встановлена обов`язкова письмова форма договору підряду, враховуючи приписи статей 205, 837 Цивільного кодексу України, а видана відповідачем квитанція підтерджує укладення між сторонами договору побутового підряду.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило.

Фізична особа підприємець ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення судової повістки ( а.с.56), до апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи на адресу апеляційного суду не надходило. 

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зважаючи на вказане, колегія у відповілдності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності ФОП ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.
Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю доказів на підтвердження укладення між сторонами договору підряду на виконання робіт як у спрощений спосіб, так і в письмовій формі, а надана позивачем фотокопія квитанції до прибуткового касового ордера від 11 листопада 2019 року підтверджує лише прийняття відповідачем від позивача певної грошової суми в якості оплати робіт незрозуміло яких.

З висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставиним справи.

Судом встановлено, що згідно квитанції до прибуткового касового ордера від 11 листопада 2019 року Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 прийнято від ОСОБА_1 на підставі оплати робіт 100 300,00 гривень, що завірено печаткою ФОП ОСОБА_2 та підписом. (а.с. 9). 

Згідно з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 27 грудня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 18 лютого 2019 року та встановлено перелік робіт, які можуть бути виконані ФОП. (а.с. 12-18).

16 грудня 2019 року на адресу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 . ОСОБА_1 надіслав вимогу, в якій зазначив про відмову від договору підряду та про повернення сплачених коштів на суму 100 300,00 грн протягом семи днів з дня пред`явлення цієї вимоги. (а.с. 19-20). 
Відповідно до опису, накладної 6900209198285 від 16 грудня 2019 року та фіскального чека, підтверджується факт направлення вказаної вимоги на адресу ФОП ОСОБА_2 рекомендованим листом. (а.с. 10). 
В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження укладення між сторонами договору підряду як у спрощений спосіб із погодженням всіх істотних умов, притаманних даному виду договору на виконання робіт, так і в письмовій формі.
Відсутні в матеріалах справи докази виконання відповідачем підрядних робіт.
Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до положень частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до положень статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина 4 статті 203 ЦК України зазначає, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до положень частини 1 статті 206 ЦК України вбачається, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Відповідно до частини 1,2 ст. 207 ЦК України вбачається, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 

Відповідно до статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. 

В силу ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Частинами 1, 2 стаття 640 ЦК України передбаченно, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частиною першою статті 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Частиною другою статті 837 ЦК України передбачено, що договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Умова про предмет договору підряду є істотною. Предметом договору підряду є індивідуалізований результат праці підрядника на який спрямована узгоджена воля сторін.

Умова щодо предмета договору підряду уточнюється ціною підрядних робіт.

Ціна договору підряду – це грошова сума, належна підрядникові за виконане замовлення. За статтею 843 ЦК України у договорі підряду визначається або конкретна ціна роботи, або способи її визначення. Отже, ціна може бути визначена в тексті договору підряду безпосередньо, або у договорі підряду може зазначатися спосіб визначення ціни.

Крім того, ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі, який містить постатейний перелік затрат на виконання робіт, є додатком до договору та його невід`ємною частиною.

За відсутності цих умов ціну може встановити суд на основі звичайно застосовуваних за аналогічні роботи цін з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами.

Відповідно до статті 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів установлюються в договорі підряду. Якщо в договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.
      При цьому в оферті та в акцепті щодо виконання будівельних підрядних робіт повинна бути чітко виражена воля осіб щодо істотних умов договору. 
Апеляційний суд відхиляє аргументи позивача про те, що між позивачем та відповідачем наявні договірні відносини, а саме, укладено усний договір підряду, оскільки, на думку позивача законом не встановлена обов`язкова письмова форма договору підряду, з огляду на таке.
Частиною 1 статті 206 Цивільного кодексу України визначено, які правочини можуть вчинятися усно.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що враховуючи характер підрядних робіт, де об`єктивно між виникненням правовідносин і виконанням зобов`язань підрядником проходить певний час, укладення договору підряду, у розумінні Глави 1 § 1 Цивільного кодексу України, зокрема, статті 837, в усній формі є неможливим.
Суд також вірно зазначив, що враховуючи приписи статті 51 Цивільного кодексу України, укладення договору підряду між позивачем ( фізичною особою) та відповідачем (фізичною особою-підприємцем) в силу приписів частини 1 статті 208 Цивільного кодексу України належить вчиняти у письмовій формі.
     З огляду на викладене та враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження укладення між сторонами договору підряду на виконання робіт як у спрощений спосіб, так і в письмовій формі та доказів на підтвердження виконання сторонами умов такого договору, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанцій про відсутність між сторонами даного спору договірних зобов`язань.
Щодо посилання апелянта на те, що між сторонами було укладео договір побутового підряду, то слід зазначити наступне.

За приписами частини першої, третьої статті 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Відповідно до п. 7 ст. 1 Закону України про захист прав споживачів», договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами.

Як передбачено ч. 1 ст. 866 ЦК України, договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору. Відсутність у замовника цього документа не позбавляє його права залучати свідків для підтвердження факту укладення договору або його умов.

За змістом положень статей 865 і 866 ЦК України сторонами договору побутового підряду є підрядник - суб`єкт підприємницької діяльності та замовник - фізична особа (споживач робіт), а істотними умовами цього договору є предмет договору, розмір плати за договором і строк виконання робіт.

Особливістю форми договору побутового підряду є те, що він може бути укладений як в усній формі (якщо виконується в момент укладення), так і в письмовій формі (якщо виконується не в момент укладення). При цьому договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору.

Тобто договір побутового підряду має укладатися в усній формі (якщо виконується в момент укладення) та в письмовій формі (якщо виконується не в момент укладення).

Водночас, зі змісту позовної заяви вбачається, що роботи щодо зведення паркану з бетонних сенкцій мали бути виконаними відповідачем протягом місяця з моменту оплати позивачем вартості таких робіт. 
З наявної в матеріалах справи квитанції до прибуткового касового ордера від 11 листопада 2019 року вбачається, що вона підтверджує лише прийняття відповідачем від позивача певної грошової суми в якості попередньої оплати робіт.
Водночас, з цієї квитанції не вбачається, що ці кошти сплачені як повна попередня оплата робіт зі зведення паркану з бетонних секцій за адресою: АДРЕСА_1 .
       Отже, суд першої інстанції вірно зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження укладення між сторонами договору підряду, в тому й числі побутового, як у спрощений спосіб із погодженням всіх істотних умов, притаманних даному виду договору на виконання робіт, так і в письмовій формі.
Відповідно до статей 43, 175, 264 ЦПК України визначати предмет та підстави позову є виключним правом позивача і суд не може їх змінити без згоди позивача.
Таким чином, у разі порушення цивільного права відповідно до статей 4, 13, 43 ЦПК України особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу, а перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового є обов`язком суду. 
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
       Як встановлено судом першої інстанції, позивач підставами позову визначив невиконання відповідачем умов договору підряду та не повернення сплачених позивачем коштів (повна попередня оплата робіт).
Оскільки судом першої  інстанції було у повній мірі встановлено фактичні обставини справи, а саме, недоведеність позивачем наявності між сторонами спору договірних відносин,  спірні кошти сплачені в якості оплати робіт з огляду на призначення платежу відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера, суд, враховуючи підстави та предмет позову обрані позивачем,  прийшов до правильного висновку про відмову у позові у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. 
Доводи апеляційцної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку в мотивувальній частині судового рішення. 
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції визначився правильно з характером спірних правовідносин, встановивши всі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

При цьому, колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ "Гірвісаарі проти Фінляндії", п.32.).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд судове рішення не змінює та не ухвалює нове, тому підстав для розподілу судових витрат немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повна постанова складена 21 вересня 2020 року. 
Головуючий, суддя	Суддя 	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.      	Маловічко С.В.