15.09.20
22-ц/812/1553/20
Справа № 489/1910/20                       Головуючий у 1-й інстанції Рум`янцева Н.О.
Провадження № 22ц/812/1553/20   Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
Категорія 27                                        
П О С Т А Н О В А
 
Іменем України
15 вересня 2020 року                                                                м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Ямкової О.О.,
суддів: Колосовського С.Ю.,  Лівінського І.В., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу
за апеляційною скаргою 
Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
(надалі - АТ КБ «ПриватБанк»)
на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29 липня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Рум`янцевої Н.О. у місті Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін зі складанням його повного тексту, по справі
за позовом 
АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И Л А: 
У квітні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 21 787 грн. 05 коп. заборгованості за кредитним договором.
Позивач зазначав, що позичальник ОСОБА_1 21 листопада 2013 року з метою отримання банківських послуг та оформлення картки підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Однак, в порушення умов договору кредитування з використанням кредитної карти з встановленим лімітом в 4 000 грн., у визначені строки не погашала суму основного кредиту та проценти за користування кредитом, а тому банк має право вимагати повернення кредитної заборгованості, з відсотками нарахованими на прострочений кредит у відповідності до положень статті 625 ЦК України, а також пені і штрафних санкцій. 
Відзиву на позовну заяву відповідачем не надано.
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29 липня 2020 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, ухвалено про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 14 041 грн. 42 коп. заборгованості за кредитним договором та 1 354 грн. 78 коп. судового збору. В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України в сумі 2 924 грн. 69 коп., пені 3 307 грн. 27 коп., а також фіксованої частини штрафу в розмірі 500,00 грн. та його процентної складової 1 013 грн 67 коп. відмовлено.
При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що усі умови кредитування повинні бути узгоджені сторонами у письмовій формі, але при підписанні анкети-заяви відповідачем не узгоджувалися порядок та умови нарахування процентів за користування кредитом, в тому числі і у відповідності до статті 625 ЦК України, пені та інших штрафних санкцій, а за такого, підстави для їх стягнення, відсутні. 
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що рішення суду у частині відмови у позові прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині відмовлених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін. 
На думку представника позивача висновок суду про відсутність підстав для стягнення заборгованості за відсотками на прострочений кредит, нарахованих у відповідності до статті 625 ЦК України, пені та штрафів, зроблений внаслідок невстановлення судом дійсних прав та обов`язків сторін, які обумовлені кредитним договором, ґрунтується на припущеннях, а також спростовується підписаною відповідачем анкетою-заявою.
Зазначав, що підписання відповідачем анкети-заяви свідчить про її згоду з укладенням договору надання банківських послуг та ознайомлення з умовами кредитування, а активація картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору, що також підтверджується випискою з карткового рахунку, з якого вбачається користування коштами протягом тривалого часу та їх часткове погашення.
Наголошував, що відповідач не спростував факт укладення кредитного договору. 
Вважав надані ним докази на підтвердження обґрунтування позовної заяви допустимими та належними, оскільки такі є первинними документами.
Посилався на відповідну судову практику.
Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Ухвалою колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 4 вересня 2020 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи, 21 листопада 2013 року ОСОБА_1 підписана анкета-заява про приєднання до надання ПАТ «ПриватБанк» банківських послуг без зазначення виду платіжної картки (а.с.26). 
Відповідно до довідки наданої банком слідує, що кредитні кошти позичальнику були надані у відповідності до встановленого банком розміру кредитного ліміту, який на протязі використання ОСОБА_2 банківської платіжної картки з 21 листопада 2013 року встановлено в розмірі 4 000,00 грн та 1 вересня 2019 року зведено до 0,00 грн.(а.с.24). 
Кінцевий термін повернення банківських коштів визначено за строком дії трьох платіжних карток, які були надані позичальнику для користування кредитними коштами починаючи з 21 листопада 2013 року і до серпня 2019 року (а.с.25). 
Відтак, за наведених обставин, договір, укладений між сторонами повинен був складатися із анкети-заяви позичальника щодо приєднання, тарифів надання кредиту, умов і правил надання банком послуг та правил користування платіжною карткою.
Разом з тим, позичальником ОСОБА_1 підписана лише анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, але не узгоджено з банком інші складові договору про надання банківських послуг, а саме розмір відсотків, неустойки тощо, так як «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» нею не підписані (а.с27, 28-63).
Таким чином відповідачем надана лише згода на те, що вона зобов`язується знайомитися з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті.
Відповідно до частини 1 і 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Отже, між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору приєднання, та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобов`язань.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, і повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, то банк має обов`язок підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме такі умови, які ним надані, і не інші. 
Відтак, положеннями статей 633, 634 ЦК України презюмується, що другий контрагент (споживач послуг банку) може приєднатися лише до тих умов, з якими він ознайомлений. 
Між тим банком до матеріалів справи наданий витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.28-63), та Тарифи з обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.27), які повинні бути невід`ємною складовою договору приєднання, але вони позичальником не підписані та відсутні дані про його ознайомлення з їх змістом на час складання анкети-заяви, а саме відсутній підпис позичальника на тих умовах та правилах, які існували на час пропозиції щодо кредитування.
Незважаючи на такі обставини, банком станом на 29 березня 2020 року розрахована заборгованість відповідача на загальну суму 21 787 грн. 05 коп., з яких: 14 041 грн. 42 коп. – заборгованість за тілом кредиту, з яких 200 грн. 54 коп. – заборгованості за поточним тілом кредиту та 14 041 грн. 42 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2 924 грн. 69 коп. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит відповідно до статті 625 ЦК України, 3 307 грн. 27 коп. нарахована пеня, 500 грн. фіксована частина штрафу та 1 013 грн. 67 коп. процентна складова штрафу (а.с.2-6). 
З розрахунку, який представлений у вигляді трьох окремих частин (а.с.7-17) вбачається, що у заборгованість за простроченим тілом кредиту банком включені нарахування за процентами за користування кредитом та простроченим кредитом у щомісячному розмірі 2,5 %, 2,9 % та 3,6%, які безпідставно погашені за рахунок кредиту в сумі 15 014 грн. 54 коп., а також пені за двома різними коефіцієнтами в сумі 604 грн. 34 коп., та процентною ставкою на прострочений кредит за статтею 625 ЦК України, яка банком нарахована з 1 грудня 2019 року в розмірі 7,2 % щомісячно (86,4% річних), незважаючи на те, що у заяві позичальника, яка нею підписана 21 листопада 2013 року, відсоткові ставки не зазначені, а застосування пені та штрафів не передбачено.
Відтак, розрахунок, що наданий банком свідчить про те, що поточна заборгованість позичальника перед банком складає 200 грн. 54 коп., яка збільшена додатково за рахунок простроченого тілу кредиту через його фактичне збільшення шляхом здійснення банком погашень за його рахунок процентів та підвищених процентів на загальну суму 15 014 грн. 54 коп., пені в розмірі 604 грн.34 коп., а також включення у цей вид нарахувань різного роду комісій, тощо (а.с.4-7, 83-88). 
Крім того прострочені вимоги, які відображені накопичувальним підсумком з 30 листопада 2019 року по 1 грудня 2019 року зросли з 2 838 грн. 43 коп. до 13 239 грн. 26 коп. без зазначенням підстав такого нарахування (а.с.7-17).
Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За частиною 2 статті 612 ЦК України боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
За такого та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів з їх наступним підвищенням, за користування кредитними коштами, відсотків за прострочення виконання зобов`язань, пені, штрафів та комісії (яку позивач хоча і не розраховує в розрахунку, але відраховує згідно виписки з карткового рахунку), надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року при розгляді справи №342/180/17 та є підставою для застосування до правовідносин, що виникли між учасниками даної цивільної справи.
Тому, з урахуванням вищенаведеної правової позиції ВП ВС судом першої інстанції зроблено вірний висновок про відсутність підстав для розрахунку та стягнення таких складових як процентів за користування кредитом та відсотків на прострочений кредит, пені та штрафу, а також вірно оцінені ті обставини, що позичальник під час підписання анкети, у якій відсутні усі складові кредитного договору, не ознайомлена з Тарифами банку. 
За такого суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для застосування процентної ставки, стягнення відсотків, пені та штрафних санкцій, які суттєво вплинули на розрахунок заборгованості за тілом кредиту.
Сам розрахунок простроченого тіла кредиту із застосуванням відсотків за порушення зобов`язань щодо повернення кредиту в розмірі 86,4% (або 7,2% щомісяця), та нарахування поточного тіла кредиту, сума за якими стягнута на підставі рішення суду з позичальника, апелянтом не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду.
Щодо іншої частини судового рішення про стягнення тіла кредиту, то воно в цій частині не оскаржено, а тому колегією суддів в апеляційному порядку не перевіряється.
Одночасно судом вірно відмовлено у стягненні заборгованості за відсотками, нарахованими в розмірі 86,4% на прострочений кредит у відповідності до статті 625 ЦК України, оскільки вони визначені банком за положеннями Умов та Правил надання банківських послуг, які з позичальником не узгоджені, а тому не можуть бути застосовані до цих правовідносин, як такі що нібито передбачені умовами договору як відповідальність боржника за прострочене грошове зобов`язання.
За такого посилання банка в апеляційній скарзі на право кредитора вираховувати проценти на прострочене тіло кредиту у відповідності до статті 625 ЦК України, на рівні процентної ставки, визначеної в Умовах та правилах, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів з наведених вище підстав.
Посилання апелянта на можливість суду стягнути проценти у відповідності до статті 625 ЦК України в розмірі 3% річних не є слушними, оскільки право обирати підстави для застосування відповідальності боржника у зв`язку з простроченням ним грошового зобов`язання - за законом чи за умовами, визначеними договором, належить виключно позивачу (частини 1, 3 статті 13 ЦПК України), а тому право обирати інший предмет матеріально-правових вимог чи його підстави належить лише банку. Таких позовних вимог банком у суді першої інстанції не заявлялося.
Не можуть бути взяті до уваги колегією суддів і доводи банку щодо визнання відповідачем позовних вимог через відсутність вимог щодо розірвання кредитного договору, як такі, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм ЦПК України.
Усі інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, які належним чином встановлені та досліджені судом першої інстанції, а тому не впливають на обґрунтованість його висновків.
На підставі викладеного та у відповідності до положень, передбачених статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції доходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстав для перерозподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України немає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29 липня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                       О.О. Ямкова

Судді                                                                               С.Ю. Колосовський 

І.В. Лівінський