П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 серпня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/6864/19	
Головуючий в 1 інстанції: Цховребова М.Г.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  судді - Вербицької Н.В.,
                      суддів - Джабурії О.В.,
                                     Ступакової І.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И Л А :

18 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства внутрішніх справ України (з урахуванням заміни на належного відповідача), в якій просив, з урахуванням уточнених позовних вимог:
- визнати протиправною відмову, викладену відповідачем в листах від 21.08.2019 року № 22/6-Б-1785 від 01.10.2019 року № 22/6-Б-1922, в задоволенні заяви позивача від 13.08.2019 року до Міністерства внутрішніх справ України в особі управління координації пенсійних та соціально-гуманітарних питань ДПООНД МВС України стосовно оформлення всіх необхідних документів і подання про призначення пенсії за вислугу років та направлення їх до ГУ ПФУ в Одеській області;
- зобов`язати відповідача підготувати та направити до ГУ ПФУ в Одеській області документи, у відповідності до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 р. № 3-1, необхідні для призначення позивачу пенсії за вислугу років.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що відмова відповідача, яка проявилася шляхом інформування про відсутність законних підстав для призначення йому пенсії за вислугу років, є протиправною, оскільки не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Враховуючи, що вислуга років позивача у календарному обчисленні становить 21 рік 02 місяці 11 днів, у пільговому обчисленні - 28 років 09 місяців 09 днів, то відповідно до п. «а» ст. 12 Закону України №2262-ХІІ, він має право на призначення пенсії за вислугу років. Доводи відповідача, що врахуванню підлягає лише календарна вислуга без включення вислуги у пільговому обрахуванні є безпідставними. Відповідачем при формуванні зазначених доводів не враховано Порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсії особам, які мають право на пенсію за Законом України №2262-ХІІ, який визначено постановою Кабміну України від 17.07.1992 №393.
Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи про необґрунтованість доводів позивача.  Календарна вислуга ОСОБА_1 не відповідає вимогам п. «а» ст. 12 Закону України, оскільки становить 21 рік 02 місяці 11 днів при необхідних 22 календарних років та 6 місяців і більше. Законом не передбачено, що пенсію за вислугу років можна призначити особам, при наявності вислуги років, обчисленої на пільгових умовах, а чітко визначено, що пенсія за вислугою років призначається лише при наявності, на час звільнення зі служби, відповідної календарної вислуги років. Таким чином, право на пенсію за вислугу років залежить від тривалості вислуги років у календарному обчисленні. До функцій Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України належить перевірка документів осіб, які бажають отримувати пенсію за вислугою років, вимогам законодавства, а лише після того надіслання їх до органів ПФУ.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить зазначене рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити  його позовні вимоги у повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано висновки ЄСПЛ та, як наслідок, не сформовано висновки про те, що неприпустимо виправляти помилки державного органу за рахунок осіб, яких вони стосуються. Крім того, судом порушено базовий принцип диспозитивності, оскільки при винесенні рішення суд не повинен виходити за межі вимог сторін. Предметом спору є неправомірність дій структурного підрозділу МВС України щодо не підготування та не направлення до ГУ ПФУ в Одеській області документів для призначення позивачу пенсії за вислугу років, а не питання щодо призначення позивачу пенсії за вислугу років, виходячи з календарної, а не пільгової вислуги. Відповідно до Порядку №3-1 заяву про призначення пенсії позивач має подавати до пенсійного органу через уповноважений структурний підрозділ МВС України, який здійснює підготовку та подання всіх необхідних документів для її призначення. Питання призначення або відмови в призначенні пенсії вирішується органом, що призначає пенсію, а не МВС України. В іншому апелянт посилається на доводи, що містилися в позовній заяві.
Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.
ОСОБА_1 з 01.06.1996 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ України, що підтверджується його трудовою книжкою (а.с. 14). 
Наказом ГУ МВС в Одеській області від 04.11.2015 р. № 966 о/с відповідно до п.п. 10,11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, позивача звільнено у запас Збройних Сил України з 06.11.2015 за п. 64 «г» (через скорочення штатів).
Зазначено, що вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 21 рік 02 місяці 11 днів, у пільговому обчисленні - 28 років 09 місяць 09 днів (а.с. 29).
21.05.2019 ОСОБА_1 звернувся до голови Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області з заявою про розгляд питання щодо призначення пенсії за вислугу років до якої додано додатки відповідно до переліку (а.с. 17).
Листом від 04.06.2019 № 33/121 Ліквідаційна комісія ГУ МВС України в Одеській області повідомила позивача, що календарної вислуги років на день звільнення недостатньо та подані  документи повернула без розгляду (а.с. 18).
13.08.2019 позивач звернувся до управління координації пенсійних та соціально-гуманітарних питань ДПООНД МВС України з заявою, в якій просив оформити та подати його документи на розгляд питання щодо призначення пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХП до органу Пенсійного фонду України (а.с. 134-135).
Додатками до даної заяви зазначено (а.с.135): копію паспорту та ідентифікаційного номеру (а.с.130, 131); заяву про призначення пенсії (на бланку) з додатками (а.с.132); копію витягу з наказу від 04.11.2015 року № 966 о/с (а.с.133). 
Листом від 21.08.2019 № 22/6-Б-1785 Департамент персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України надав роз`яснення позивачу, що відповідно до наказу МВС від 25.02.2019 р. № 129 він є уповноваженим структурним підрозділом МВС України щодо підготовки та подання до органів, які призначають пенсії відповідно до Закону № 2262-ХІІ, необхідних для призначення пенсій документів особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. 
Крім того, зазначив, що календарна вислуга років на день звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ становить 21 років 02 місяці 11 днів, що не дає права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України № 2262-ХІІ. Також до звернення долучено ксерокопії паспорта та ідентифікаційного коду не завірені в установленому порядку (а.с. 128-129).
05.09.2019 позивач звернувся до Міністерства внутрішніх справ в особі управління координації пенсійних та соціально-гуманітарних питань ДПООНД МВС України з заявою, вх. № Б-1922 (а.с.127), у якій просив долучити до його звернення, до заяви про призначення пенсії (встановленої форми), належним чином завірену копію паспорту та ідентифікаційного коду (а.с. 127).
Листом від 1 жовтня 2019 року № 22/6-Б-1922 Департамент персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України, за дорученням керівництва Міністерства, в межах компетенції, розглянув звернення позивача та повідомив останнього, що ґрунтовні роз`яснення з питання права на призначення пенсії за вислугу років надані позивачу листом Департаменту від 15.08.2019 № Б-1785. Крім того, зазначено, що Законом України №2262-ХІІ не передбачено, що пенсію за вислугу років можна призначити особам, при наявності вислуги років, обчисленої на пільгових умовах, а чітко передбачено, що пенсія за вислугу років призначається лише при наявності, на час звільнення зі служби, відповідної календарної вислуги років (а.с. 126).
Не погоджуючись з відмовами відповідача, викладеними в листах від 21.08.2019 та 01.10.2019,  позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України №2262-XII чітко передбачено виключний перелік періодів служби, які враховуються до календарної вислуги років, а також, що пенсія за вислугу років (враховуючи звільнення позивача 06.11.2015) призначається при наявності 22 календарних років 6 місяців вислуги. Посилання позивача на постанову Кабміну №393 є помилковими, оскільки застосуванню підлягає правовий акт, що має вищу юридичну силу. Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України суд враховує висновки Верховного Суду викладені в його постановах, а не висновки судів інших інстанцій. За таких умов посилання позивача на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду до уваги не беруться.
Судова колегія погоджується з даними висновками суду першої інстанції з огляду на таке. 
Згідно з частиною другою  статті 19 Конституції України  визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом визначає      Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 01.01.1992 №2262-XII.
Пунктом «б»      статті 1-2 Закону України №2262-XII  передбачено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього      Закону     мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач був звільнений зі служби органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України з 06.11.2015 року, і на момент звільнення його вислуга років у календарному обчисленні становила 21 рік 02 місяці 11 днів, у пільговому обчисленні - 28 років 09 місяць 09 днів.
Згідно з п.«а»  ст.12 Закону України №2262-XII  , пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д»  статті 1-2 цього Закону  крім осіб, зазначених у частині третій  статті 5 цього Закону, незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше.
Виходячи з наведеного, положення  Закону України №  2262-XII  не передбачають можливості призначення пенсії за вислугу років особам, звільненим зі служби з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року, при наявності 22 календарних років та 6     місяців вислуги, обчисленої на пільгових умовах.
Доводи позивача про можливість зарахування пільгової вислуги років для призначення пенсії з посиланням на Порядок №393 є помилковим з огляду на таке.
Статтею 17-1 Закону України №2262-XII    визначено, що порядок обчислення вислуги років встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсії визначається      постановою Каміну України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей», яка в свою чергу визначає які саме види служби зараховуються до вислуги років, та які саме види служби і в яких коефіцієнтах зараховуються на пільгових умовах.
Аналіз норм      Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  дає підстави для висновку про те, що законодавець розмежовує такі поняття як «вислуга років» та «календарна вислуга років». При цьому, до вислуги років є можливим зарахування стажу роботи у пільговому обчисленні і цей стаж теж враховується при призначенні пенсії (як правило впливає на розмір пенсії).
В то й же час для отримання права на призначення пенсії обов`язковою умовою є наявність саме календарної вислуги років у мінімально визначеному законом розмірі. Як зазначалося до цієї вислуги зарахування стажу роботи у пільговому обчисленні законом не передбачено, що свідчить про вірність висновків суду першої інстанції.
Крім того, дані висновки підтверджуються сталою практикою Верховного Суду, що підтверджується постановами Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27     березня 2018     року у справі №     295/6301/17, від 19     вересня 2018     року у справі №     725/1959/17, від 22     листопада 2018     року у справі №     161/4876/17, від 22     січня 2019     року у справі №     295/10742/16-а, від 27  лютого 2019     року у справі №  295/6454/17, від 10 липня 2019 року у справі №299/509/15-а, від 17 червня 2020 року у справі№337/2596/17.
Одночасно  стаття 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  визначає вичерпний перелік видів служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначенні пенсії.
Колегія суддів звертає увагу на те, що жодної відсилочної норми вказана стаття не містить, а також не містить посилання на те, що види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії можуть бути встановлені підзаконними актами.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач не мав на момент звільнення необхідної календарної вислуги років, оскільки наявні лише 21 рік 2 місяці 11 дні при необхідних 22 календарних років 6 місяцях і більше.
Враховуючи викладені вище обставини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії за вислугою років з урахуванням пільгової вислуги років, оскільки позивач не має встановленої пунктом  «а» частини 1      статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»   календарної вислуги років.
Недослідження судом питання правомірності дій відповідача щодо не направлення документів ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Одеській області, про що йдеться в апеляційній скарзі, на думку судової колегії, не вплинуло на правильність прийняття судового рішення.
Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про наступне.
За приписами  ст. 48 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  заява про призначення пенсії згідно з цим Законом подається до територіального органу ПФУ або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням ПФУ за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади та Службою зовнішньої розвідки.
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до  Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім пенсій військовослужбовцям строкової служби та членам їх сімей, врегульовано  постановою КМУ від 02.11.2006р. № 1522 «Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян»  та Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до  Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженим постановою Правління ПФУ від 30.01.2007 №3-1 (далі - Порядок №3-1).
Відповідно до абз. 1 п. 1 Порядку №3-1 заяви про призначення пенсії за вислугу років особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із зазначеним вище Законом, подаються цими особами до головних управлінь ПФУ в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи, зокрема, Міністерства внутрішніх справ України.
Згідно до абз. 1 п. 1 Порядку №3-1 міністерства та інші органи, їх територіальні підрозділи в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі визначають уповноважені структурні підрозділи, на які за їх рішенням покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважені структурні підрозділи).
Пунктом 12 вказаного Порядку №3-1 передбачено, що уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії (додаток     2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи. Уповноважений структурний підрозділ надає допомогу особі в одержанні відсутніх на момент подання заяви документів для призначення пенсії. У разі, якщо підготовлені не всі необхідні для призначення пенсії документи, подаються наявні документи, а документи, яких не вистачає, подаються додатково в строки, визначені п. 6 цього Порядку.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що саме уповноважені структурні підрозділи здійснюють перевірку поданих звільненими зі служби особами заяв про призначення їм пенсії, здійснюють обчислення вислуги років для призначення пенсії та встановлюють наявність підстав для її призначення. Після цього такий орган законодавчо наділений компетенцією направити подання про призначення пенсії за вислугу років до територіального органу ПФУ або відмовити у такому поданні.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №537/1980/16-а, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 червня 2020 року у справі №554/2032/17.
У листі від 21.08.2019 № 22/6-Б-1785 Департамент персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України надав роз`яснення позивачу, що відповідно до наказу МВС від 25.02.2019 р. № 129 він є уповноваженим структурним підрозділом МВС України щодо підготовки та подання до органів, які призначають пенсії відповідно до Закону № 2262-ХІ, що позивачем не заперечується.
Судова колегія звертає увагу, що такий уповноважений структурний підрозділ направляє до територіальних органів ПФУ подання та необхідні для призначення пенсії документи виключно у разі встановлення цим органом правових підстав, серед іншого й наявності вислуги років.
У своїх відповідях від 21.08.2019 № 22/6-Б-1785, від 1 жовтня 2019 року № 22/6-Б-1922, Департамент персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України встановив відсутність відповідних правових підстав та поінформував ОСОБА_1 , що його календарна вислуга років на день звільнення зі служби в органах внутрішніх справ становить 21 років 02 місяці 11 днів, що не дає права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України № 2262-ХІІ. Законом України №2262-ХІІ не передбачено, що пенсію за вислугу років можна призначити особам, при наявності вислуги років, обчисленої на пільгових умовах, а чітко передбачено, що пенсія за вислугу років призначається лише при наявності, на час звільнення зі служби, відповідної календарної вислуги років.
За таких умов дії Департаменту є належними, а підстави щодо зобов`язання його направити до органу ПФУ відповідного пакету документів відсутні.
  Частиною 2  ст. 6 КАС України  передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Відповідно до  ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У п. 50 рішення Європейського суду з прав людини від 14     жовтня 2010     року у справі «Щокін проти України» зазначено, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», у зазначеній статті міститься посилання на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії»).
Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, серед іншого, звертається увага, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Водночас, відповідно до даного Висновку згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, від різних правових положень, звичаїв, доктринальних принципів, а також ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; п.     89), «Проніна проти України» (заява №     63566/00; п.     23) та «Серявін та інші проти України» (заява №     4909/04;     п.     58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.     1 ст.     6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).
Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Підстав для скасування чи зміни постанови суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:                                                                                 Н.В.Вербицька

Суддя:                                                                                 О.В.Джабурія

          Суддя:                                                                                          І.Г.Ступакова