ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року	Львів	Справа № 466/6377/17 пров. № А/857/6040/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Бруновської Н.В., Улицького В.З.
при секретарі судового засідання:                     Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 лютого 2020 року у справі №466/6377/17 за адміністративним позовом Приватного підприємства «Еліста-1» до Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про скасування рішення та зобов`язати розглянути питання про продовження на 5 років строку дії дозволу на розміщення зовнішньої реклами (головуючий суддя першої інстанції – Свірідова В.В., час ухвалення - 16.69 год., місце ухвалення - м. Львів, дата складання повного тексту – 02.03.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

ПП «Еліста» звернулося до суду з позовною заявою до Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про скасування рішення (відповіді) №2301-982 від 31 березня 2017 року та зобов`язання відповідача розглянути питання про продовження на 5 років строку дії дозволу на розміщення зовнішньої реклами №4-10-11-189 від 06 жовтня 2011року, в якому просить скасувати, винесене Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради рішення (відповідь) №2301-982 від 31 березня 2017року, зобов`язати департамент економічного розвитку Львівської міської ради у відповідності до чинного законодавства України розглянути продовження строку дії дозволу №4-10-11-189 від 06.10.2011 на розміщення зовнішньої реклами на вул. Промисловій,53 у м. Львові, стягнути з відповідача на користь позивача сплачений при зверненні до суду судовий збір 1378,00грн.
В подальшому не змінюючи підстав позову, подав заяву про зміну предмета позову та просив суд ухвалити рішення, яким скасувати, винесене департаментом економічного розвитку Львівської міської ради рішення (відповідь) №2301-982 від 31 березня 2017року, зобов`язати департамент економічного розвитку Львівської міської ради оформити продовження терміну дії дозволу №4-10-11-189 на розміщення зовнішньої реклами на 5років до 30.09.2021.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі заяви позивача від 20.03.2017 зареєстрованої в Центрі надання адміністративних послуг за вх. №2-6784/АП23, відповідачем прийнято рішення за вих.№2301-982 від 31.03.2017, яким продовжено термін дії дозволу №4-10-11-189 на розміщення зовнішньої реклами до 31.12.2017.
При прийнятті оскаржуваного рішення відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв не в спосіб та не в межах повноважень встановлених законом, зокрема із порушенням вимог п. 23 Постанови Кабінету Міністрів України №2067 від 29.12.2003р. «Про затвердження типових правил розміщення зовнішньої реклами», підп. 4.4.5 п. 4.4 Правил розміщення зовнішньої реклами у м. Львові затверджених рішенням Львівської міської ради №569 від 21.05.2010р.
Як слідує із дозволу №4-10-11-189 на розміщення зовнішньої реклами виданого 06.10.2011. на підставі рішення виконкому ЛМР від 30.09.2011. №873, первісно дозвіл видано терміном з 30.09.2011 до 30.09.2016, тобто на 5 років. Згідно оскаржуваного рішення відповідача, строк дії дозволу продовжено з 30.09.2016 до 31.12.2017 тобто на 1 рік та 3 місяці.
Вважає відмову Департаменту економічного розвитку ЛМР у прийнятті рішення про продовження дії дозволу позивачу на термін до 30.09.2021 неправомірною через відсутність визначених законом підстав для прийняття такого рішення, а інші альтернативні варіанти для прийняття рішення у відповідача, окрім як передбачений підп. 4.4.5 п. 4.4 Правил розміщення зовнішньої реклами у м. Львові продовжити термін дії дозволу на 5 років, відсутні, у зв`язку з чим змушений звернутись до суду з позовом.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 лютого 2020 року позов задоволено. Скасовано, винесене Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради рішення (відповідь) №2301-982 від 31 березня 2017 року. Зобов`язано Департамент економічного розвитку Львівської міської ради оформити продовження терміну дії дозволу №4-10-11-189 на розміщення зовнішньої реклами на 5 (п`ять) років до 30 вересня 2021 року. Стягнуто з Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради в користь Приватного підприємства «Еліста 1» судовий збір в розмірі 1378,00 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої  інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. 
Зокрема доводи апелянта зводяться до того, що згідно підпункту 5.1.2 розміщення рекламних засобів здійснюється за схемами комплексного розміщення рекламних засобів, які затверджує виконавчий комітет міської ради. Розробку схем комплексного розміщення зовнішньої реклами здійснює департамент містобудування за участі представників органів, вказаних у підпунктах 4.2.1, 4.2.2 цих Правил, а також представників громадськості (за їх згодою). Відтак до затвердження схеми комплексного розміщення зовнішньої реклами робоча група відповідно до норм Правил розміщення зовнішньої реклами у м. Львові затверджених рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 21.05.2010 року №569 визначає термін продовження дії дозволу. 
Важливою обставиною є те, що робоча група для попереднього розгляду документів на отримання дозволу для розміщення реклами та погодження проектів вивісок уповноважена визначити термін продовження дії дозволу, дії якої оскаржувались, позиваючись до департаменту економічного розвитку, не утворена та не підпорядкована департаменту економічного розвитку Львівської міської ради. До складу робочої групи входять представники виконавчих органів Львівської міської ради (розпорядження Львівського міського голови від 26.05. 2014р. №131). Відтак Департамент економічного розвитку не може втручатись у діяльність робочої групи. 
Позивачем  поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що  доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та безпідставними, натомість рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права при повному дослідженні обставин у справі.  Вважає  невірним посилання відповідача в апеляційній скарзі на п. 5.1.2 Правил розміщення зовнішньої реклами у м. Львові затверджених рішенням Львівської міської ради №569 від 21.05.2010р., з підстав, що продовження дії спірного дозволу на розміщення зовнішньої реклами позивачу не потребувало розроблення та затвердження схеми комплексного розміщення рекламних засобів, що визнається самим відповідачем, так як останнім не було відмовлено позивачу у продовженні дії дозволу з підстави відсутності розробленої і затвердженої схеми комплексного розміщення, а дію дозволу відповідачу позивачем продовжено, проте на строк менший, аніж передбачено імперативними приписами законодавства.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Представник позивача  проти апеляційної скарги заперечив, проси апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 28.02.2017 у справі №466/1006/16-а визнано протиправною відмову Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради у розгляді питання оформлення продовження строку дії дозволу №4-10-11-189 на розміщення зовнішньої реклами Приватному підприємству «Еліста-1» від 06.09.2016р. №2301-2861; зобов`язано Департамент економічного розвитку Львівської міської ради розглянути питання продовження строку дії дозволу №4-10-11-189 на розміщення зовнішньої реклами Приватному підприємству «Еліста-1» у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2015р. №1173 та наданих йому повноважень.
Вказана постанова Шевченківського районного суду м. Львова від 28.02.2017 у справі №466/1006/16-а набрала законної сили 10.03.2017р.
За наслідками прийняття даної постанови суду, на підставі заяви позивача від 20.03.2017 зареєстрованої в Центрі надання адміністративних послуг за вх. №2-6784/АП23, відповідачем прийнято рішення за вих.№2301-982 від 31.03.2017, яким продовжено термін дії дозволу №4-10-11-189 на розміщення зовнішньої реклами до 31.12.2017.
Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що рішення відповідача суперечить нормам чинного законодавства щодо строків  продовження дії дозволів на розміщення зовнішньої реклами.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Як слідує з адміністративного позову та матеріалів справи, спір виник з приводу продовження дії дозволу на розміщення зовнішньої реклами, виданого у 2011 році. 
Відповідно до дозволу №4-10-11-189 на розміщення зовнішньої реклами виданого 06.10.2011р. на підставі рішення виконкому ЛМР від 30.09.2011р. №873, первісно дозвіл видано терміном з 30.09.2011р. до 30.09.2016р., тобто на 5 років. Згідно оскаржуваного рішення, строк дії дозволу продовжено з 30.09.2016р. до 31.12.2017р. тобто на 1 рік та 3 місяці.
Відносини, що пов`язані з виробництвом, розповсюдженням та споживанням реклами на території України регулюється Законом України «Про рекламу».
У відповідності до ст. 1 Закону України «Про рекламу» зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг; рекламні засоби - засоби, що використовуються для доведення реклами до її споживача.
За положеннями абз. 1 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу» розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Типові правила розміщення зовнішньої реклами затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 2067 від 29.12.03р. (надалі - Типові правила).
Ці Правила регулюють відносини, що виникають у зв`язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах, та визначають порядок надання дозволів на розміщення такої реклами (пункт 1 Правил).
Пунктом 2 Типових правил визначено, що дозвіл - документ установленої форми, виданий розповсюджувачу зовнішньої реклами на підставі рішення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, який дає право на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці; вивіска чи табличка - елемент на будинку, будівлі або споруді з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать такій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщений на зовнішній поверхні будинку, будівлі або споруди не вище першого поверху або на поверсі, де розташовується власне чи надане у користування особі приміщення (крім, випадків, коли суб`єкту господарювання належить на праві власності або користування вся будівля або споруда), біля входу у таке приміщення, який не є рекламою.
Положеннями пунктів 24, 28 Правил передбачено, що виданий у встановленому порядку дозвіл є підставою для розміщення зовнішньої реклами та виконання робіт, пов`язаних з розташуванням рекламного засобу.
Пунктом 45 Типових правил встановлено, що контроль за додержанням цих Правил здійснюють виконавчі органи сільських, селищних, міських рад та інші органи відповідно до законодавства.
Згідно з підпунктом 13 п. «а» ч. 1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» надання дозволу на розміщення реклами належить до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад як повноваження в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку.
Постановою КМ України від 29.12.2003 року №2067 (із змінами і доповненнями), затверджено Типові правила розміщення зовнішньої реклами (далі - Типові правила), установлено, що дозволи на розміщення зовнішньої реклами, надані до набрання чинності цією постановою, є дійсними до закінчення строку їх дії.
Відповідно до п.3 Типових правил, зовнішня реклама розміщується на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до цих Правил. Видача (відмова у видачі, переоформлення, видача дубліката, анулювання) дозволу на розміщення зовнішньої реклами здійснюється відповідно до Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».
Згідно Правил розміщення зовнішньої реклами у м. Львові затверджених рішенням Львівської міської ради №569 від 21.05.2010р. робочий орган з регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами (надалі робочий орган) орган, уповноважений Львівською міською радою виконувати покладені на нього функції, передбачені цими Правилами, Типовими правилами розміщення зовнішньої реклами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 № 2067.
Відповідно до п. 6 Типових правил, до повноважень робочого органу належать: розгляд заяв розповсюджувачів зовнішньої реклами на надання дозволу, внесення змін у дозвіл, переоформлення дозволу та продовження строку його дії.
Згідно підп. 11 п. 2 розділу IV Положення Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою Львівської міської ради №777 від 14.07.2016р., до повноважень Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради належить: підготовка проектів рішень виконавчого комітету про надання дозволу на розміщення зовнішньої реклами, виконання інших функцій робочого органу для регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами.
Згідно п. 4.1.34 Положення про Департамент економічного розвитку Львівської міської ради, підготовка проектів рішень виконавчого комітету про надання дозволу на розміщення зовнішньої реклами, виконання інших функцій робочого органу для регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами.
Таким чином, функції робочого органу з регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами у Львівській міській раді виконує Департамент економічного розвитку Львівської міської ради (відповідач).
Відповідно до підп. 4.4.4 п. 4.4 Правил, робочий орган протягом десяти робочих днів з дати одержання заяви розповсюджувача розглядає заяву, акт обстеження місця та приймає рішення про продовження терміну дії дозволу або, за наявності підстав, викладених у цих Правилах, про відмову у його продовженні.
Після прийняття відповідного рішення робочий орган протягом двох робочих днів з дати підписання та реєстрації цього рішення направляє заявнику через управління Дозвільний офіс листа про продовження терміну дії дозволу з примірником дозволу або про відмову у його продовженні з зазначенням дати та номера відповідного рішення. Адміністратор управління Дозвільний офіс наступного робочого дня після отримання цих документів повідомляє заявника про місце і час їх видачі.
При цьому, згідно п. 23 Постанови Кабінету Міністрів України №2067 від 29.12.2003р. «Про затвердження типових правил розміщення зовнішньої реклами» (надалі Типові правила), дозвіл надається терміном на п`ять років, за винятком випадків, якщо менший термін не зазначений у заяві.
Відповідно до підп. 4.2.9 п. 4.2, підп. 4.4.5 п .4.4 Правил розміщення зовнішньої реклами у м. Львові затверджених рішенням Львівської міської ради №569 від 21.05.2010 (надалі Правила розміщення зовнішньої реклами у м. Львові), дозвіл надається терміном на п`ять років, за винятком випадків, якщо менший термін не зазначений у заяві. Дозвіл продовжується терміном на п`ять років, за винятком випадків, передбачених у підпункті 5.1.2 цих Правил.
Таким чином, з наведених вище норм  чинного законодавства слідує, що Правилами розміщення зовнішньої реклами у м. Львові не передбачено повноважень робочого органу продовжити термін дії дозволу на термін менший, аніж 5 років.
Крім цього, як уже зазначалось вище, постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 28.02.2017 у справі №466/1006/16-а визнано протиправною відмову Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради у розгляді питання оформлення продовження строку дії дозволу №4-10-11-189 на розміщення зовнішньої реклами Приватному підприємству «Еліста-1» від 06.09.2016р. №2301-2861; зобов`язано Департамент економічного розвитку Львівської міської ради розглянути питання продовження строку дії дозволу №4-10-11-189 на розміщення зовнішньої реклами Приватному підприємству «Еліста-1» у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2015р. №1173 та наданих йому повноважень.
Вказана постанова Шевченківського районного суду м. Львова від 28.02.2017 у справі №466/1006/16-а набрала законної сили 10.03.2017р.
Згідно ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, неправомірність відмови Департаменту економічного розвитку ЛМР у продовженні позивачу терміну дії дозволу №4-10-11-189 на розміщення зовнішньої реклами, на підставі ч. 4 ст. 78 КАС України, не підлягає доказуванню в межах даної справи, так як ця обставина встановлена судовим рішенням у справі №466/1006/16-а, яке набрало законної сили.
Також апеляційний суд зазначає наступне. Апелянт зазначає проте, що згідно підпункту 5.1.2 розміщення рекламних засобів здійснюється за схемами комплексного розміщення рекламних засобів, які затверджує виконавчий комітет міської ради. Відтак до затвердження схеми комплексного розміщення зовнішньої реклами робоча група відповідно до норм Правил розміщення зовнішньої реклами у м. Львові затверджених рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 21.05.2010 року № 569 визначає термін продовження дії дозволу.
Проте, як слідує із оскаржуваного рішення (відповіді) № 2301-982 від 31.07.2019 р. зазначене вище не було підставою відмови у продовженні  дії дозволу на розміщення реклами на 5 років та, окрім того вказане рішення не містить  будь-яких правових обґрунтувань його прийняття.   
З урахуванням наведеного вище, апеляційний суд вважає, що  аналіз змісту рішення (відповіді) № 2301-982 від 31.07.2019 р.  Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради не дає підстави суду дійти висновку на підставі чого позивачу було продовжено строк дії дозволу  на розміщення реклами лише на  1 рік та 3 місяці та було відмовлено у продовження цього строку на 5 років.
Відповідно до п.3.1 рішення Конституційного Суду України №17-рп/2010 у справі 1- 25/2010 одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення вказаних обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Таким чином, втручання у права повинно бути передбачуваним для особи, інакше воно не може бути законним та суперечитиме принципу верховенства права.
Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004  чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні. Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод; небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (див. також: рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Гавенда проти Польщі» від 14.03.2002, «Аманн проти Швейцарії» від 16.02.2000).
З врахуванням наведеного вище, вимога позивача  про скасування рішення (відповіді) № 2301-982 від 31.07.2019 р.  Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради є обґрунтованою та підлягає до задоволення.
Оскільки суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог про скасування рішення (відповіді) № 2301-982 від 31.07.2019 р.  Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради,  як наслідок підлягає  задоволенню позовна вимога про зобов`язання Департамент економічного розвитку Львівської міської ради оформити продовження терміну дії дозволу №4-10-11-189 на розміщення зовнішньої реклами на 5 (п`ять) років до 30 вересня 2021 року.
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява № 61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява № 30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява № 20390/07).
Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні у справі «Фадєєва проти Росії» від 09.06.2005, в якому Європейський суд з прав людини з посиланням на справу «Баклі проти Сполученого Королівства» зазначив, що «згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку «необхідності» втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції».
Відповідно до рішення Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 спосіб відновлення попущеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторною звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 826/7631/15.
Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі №361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.
Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а та від 29 березня 2018 року у справі № 816/303/16.
З урахуванням наведеного слідує, що ефективним засобом захисту прав позивача буде не лише скасування протиправного рішення відповідача, але й покладення на нього обов`язку оформити продовження терміну дії дозволу №4-10-11-189 на розміщення зовнішньої реклами на 5 (п`ять) років до 30 вересня 2021 року. 
Водночас, саме лише зобов`язання відповідача розглянути подану позивачем заяву на отримання дозвільного документу не гарантуватиме повного та дієвого захисту прав, свобод та інтересів позивача від порушень з боку відповідача, адже подальші можливі протиправні дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень викликатимуть необхідність повторного звернення позивача до суду за захистом своїх прав.
Згідно з абзацом 4 ч. 1 ст. 4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» документи дозвільного характеру видаються на необмежений строк, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до п. 23 Типових правил дозвіл надається строком на п`ять років, якщо менший строк не зазначено у заяві.
У відповідності до п. 4.4.5 Правил дозвіл продовжується терміном на п`ять років, за винятком випадків, передбачених у підпункті 5.1.2 вказаних Правил.
Відповідно до Рішенні Конституційного суду України від 16.04.2009 року №7-рп/2009 у Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Органи місцевого самоврядування с відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.
Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 30.01.2003р. №3-рп, правосуддя за своєю суттю визнається лише таким за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та  зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення  суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради – залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 лютого 2020 року у справі №466/6377/17 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	В. З. Улицький  	
Повне судове рішення складено 23.07.2020