П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/12168/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Токарева М.С. 
Суддя-доповідач -  Курко О. П.   
25 серпня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Курка О. П. 
суддів:  Білої Л.М.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року  (м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№ 70)" про визнання дій протиправними, 
В С Т А Н О В И В :
в грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№ 70)", в якому просив визнати дії Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№ 70)" щодо невиконання норм Кримінально-виконавчого кодексу України в частині обмеження права ОСОБА_1 на участь у групових заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру, протиправними.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Так, позивач вважає, що йому безпідставно заборонено приймати участь у групових заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру.
Відзив відповідача на апеляційну скаргу на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду не надходив, що відповідно до ч.4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. 
Судом апеляційної інстанції не вирішувалось питання про розгляд справи в режимі відеоконференції за участю позивача, оскільки ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2020 року справа була призначена до розгляду в порядку письмового провадження.    
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі вироком Києво- Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2012 року у кримінальній справі № 1-7/12 і з 13.06.2013 відбуває покарання в Державній установі "Бердичівська виправна колонія (№70)".
На адвокатський запит Зайцевої М.О . Державною установою "Бердичівська виправна колонія (№70)" було повідомлено, що в період відбування покарання в установі ОСОБА_1 залучався до участі у заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру. Але в зв`язку з тим, що він під час проведення даних заходів почав не виконувати законні вимоги працівників адміністрації установи та порушувати правила поведінки, що могло негативно вплинути на поведінку інших засуджених вивід ОСОБА_1 для участі у групових заходах був припинений.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними позивач звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що участь засудженого до довічного позбавлення волі у групових заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру не є безумовним обов`язком установи відбування покарання. Також судом першої інстанції зазначено, що позивачем не дотримано чітко визначених умов за яких адміністрацією установи виконання покарання може бути дозволено - брати участь у групових заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру, зокрема не доведено сумлінну поведінку і ставлення до праці, а тому оскаржувані дії відповідача є правомірними.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Згідно із ст. 2 КВК України кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Так, правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання. (ч. 1, 2, 4 ст. 7 КВК України).
До засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України (ст. 3 КВК України).
Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.
Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.
Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
Порядок і умови виконання та відбування покарання у виді довічного позбавлення волі унормовано ст. 151 КВК, зокрема, засуджені, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, розміщуються в приміщеннях камерного типу, як правило, по дві особи і носять одяг спеціального зразка. За заявою засудженого та в інших необхідних випадках з метою захисту засудженого від можливих посягань на його життя з боку інших засуджених чи запобігання вчиненню ним злочину або при наявності медичного висновку за постановою начальника колонії його можуть тримати в одиночній камері.
На осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу.
Засуджені до довічного позбавлення волі залучаються до праці тільки на території колонії з урахуванням вимог тримання їх у приміщеннях камерного типу.
Для засуджених, які не мають загальної середньої освіти, у виправних колоніях утворюються консультаційні пункти.
Засуджені до довічного позбавлення волі мають право:
витрачати для придбання продуктів харчування, одягу, взуття, білизни та предметів першої потреби гроші, зароблені у виправній колонії, одержані за переказами, за рахунок пенсії та іншого доходу, без обмеження їх обсягу;
одержувати один раз на місяць короткострокове побачення та один раз на два місяці тривале побачення з близькими родичами (подружжя, батьки, діти, всиновлювачі, всиновлені, рідні брати і сестри, дід, баба, онуки). Тривалі побачення можуть надаватися і подружжю, яке проживало однією сім`єю, але не перебувало у шлюбі, за умови, що в них є спільні неповнолітні діти.
Засудженим надається щоденна прогулянка тривалістю одна година.
При сумлінній поведінці і ставленні до праці після відбуття п`яти років строку покарання засудженому може бути дозволено - брати участь у групових заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру.
Засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання.
Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи суду першої інстанції, що аналіз наведеної норми свідчить, що участь засудженого до довічного позбавлення волі у групових заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру не є безумовним обов`язком установи відбування покарання. Можливість участі засудженого у вказаних заходах є дискреційним правом, а не обов`язком, установи виконання покарань. Крім того, таке право може бути дано засудженому за певних чітко визначених умов, зокрема при сумлінній поведінці і ставленні до праці. 
Так, згідно наявної у матеріалах справи характеристики вбачається, що засуджений ОСОБА_1 на даний час у виробничій зоні колонії не працевлаштований. У суспільно-корисній праці участь не приймає. За час відбування покарання характеризується негативно. Під час відбування покарання перебуває на профілактичному обліку, як "Схильний до нападу та втечі", "Схильний до злісної непокори вимогам адміністрації та дій, то дезорганізують роботу установи".
Доказів протилежного апеляційна скарга не містить.
Відтак, позивачем не дотримано чітко визначених умов за яких адміністрацією установи виконання покарання може бути дозволено - брати участь у групових заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру, зокрема не доведено сумлінну поведінку і ставлення до праці, а тому оскаржувані дії відповідача є правомірними.
Суд не приймає до уваги посилання позивача на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 24.12.2019 у справі №826/1411/14, щодо того, що він тривалий час оскаржує дії, а також бездіяльність відповідача пов`язані з його отриманням у Державній установі "Бердичівська виправна колонія (№70)", оскільки вказане рішення не стосується предмету даного судового розгляду.
До того ж, твердження позивача про те, що суд першої інстанції не мав права розглядати вказану справу за правилами спрощеного позовного провадження суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими.
Статтею 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідно до цієї норми суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
У даній справі характер спірних правовідносин не вимагає проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Пунктом 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Отже, справа віднесена до категорії справ незначної складності відповідно до ст. 263 КАС України.
З урахуванням наведеного та з огляду на те, що дана категорія справ є справою незначної складності для якої пріоритетним є швидке вирішення, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, а також у зв`язку з відсутністю клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд  першої інстанції дійшов правильного висновку про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.      
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  25 серпня 2020 року.

Головуючий	 	 	Курко О. П.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Біла Л.М.    Гонтарук В. М.