ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/6523/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Журавель В.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  24 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
          Головуючого судді:                                                         Чаку Є.В., 
          суддів:                                                                              Федотова І.В.,Мєзєнцева Є.І.
          за участю секретаря                                                          Муханькової Т.В.          
                                                  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

       В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 10 липня 2014 року по 11 січня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 11 січня 2019 року; зобов`язання відповідача здійснити виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 10 липня 2014 року по 11 січня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 11 січня 2019 року.
Рішенням  Київського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року позов задоволено. 
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В апеляційній скарзі військова частина зазначила, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції у частині виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014 рік. Апелянт зазначив, що набрання чинності Законом України від 14.05.2015 року № 426-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» відбулося 06.06.2015 року. Відтак до 06.06.2015 року надання такого виду додаткових відпусток надавалося без збереження заробітної плати, відповідно і компенсація за невикористану відпустку за 2014 рік надаватися не повинна.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно  з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.
01.04.2020 року у зв`язку з введенням карантинних заходів та за для запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), розгляд справи було відкладено.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду частковому скасуванню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що позивач проходив військову службу на посаді старшого прапорщика, командира евакуаційного взводу ремонтної роти ремонтного батальйону.
Згідно наказу начальника Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України від 11 січня 2019 року № 2-РС (по особовому складу) позивача звільнено з військової служби у запас за частиною 5 пункту 2 підпункту «б» (за станом здоров`я) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16 січня 2019 року № 12, позивача виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення з подальшим зарахуванням на військовий облік до Рокитнянського ОМВК Київської області з 16 січня 2019 року.
Відповідно до копії посвідчення учасника бойових дій, виданого Головним управлінням персоналу Генерального штабу Збройних Сил України від 10 жовтня 2014 року, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій.
29 жовтня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
6 листопада 2019 року листом № 3350 відповідач повідомив  позивача про те, що під час звільнення з військової частини позивач не клопотав перед командуванням військової частини про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку як учасника бойових дій. 
Позивач, вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 10 липня 2014 року по 11 січня 2019 року, звернувся з позовом до суду.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2014-2019 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Колегія суддів частково погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції та зазначає таступне.
Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до ст. 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, учасники бойових дій.
Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час (ст. 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту").
Згідно п. 12 ч. 1  ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту",  учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України "Про відпустки" передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно статті 16-2 Закону України "Про відпустки", учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений   Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Пунктом 8 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до   Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Пунктом 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів (п. 17 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей").
Пунктом 18 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Згідно пункту 19 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у  Законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та "Про оборону України".
Згідно статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Стаття 1 Закону України "Про оборону України" визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.
Водночас, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
У разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.
Проте обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12   статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії      їх соціального захисту", пунктом 8   статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", статтею 16-2 Закону України "Про відпустки".
До того ж, згідно п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого   наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року № 745/32197, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
У випадку звільнення військовослужбовців з військової служби, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої   статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини першої   статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Аналогічна правова позиція викладена у  рішенні Верховного Суду  від 16.05.2019 року за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року.
Висновки Верховного Суду у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Суд апеляційної інстанції вважає, що передана на розгляд колегії суддів справа № 320/6523/19 підпадає під ознаки типової справи, визначені у постанові Верховного Суду.
Відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Крім того, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість за потреби, за відповідної консультації передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у період з 2015 по 2019 роки додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, відтак відповідач протиправно не здійснив розрахунку щодо нарахування та виплати останньому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволені правильно.
Відтак, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності і нарахування та виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, підлягає залишенню без змін.
Водночас, щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачеві грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014 рік та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити останньому таку компенсацію за 2014 рік, колегія суддів зазначає таке.
У відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі відповідач зазначав, що набрання чинності Законом України від 14.05.2015 року № 426-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» відбулося 06.06.2015 року. Відтак до 06.06.2015 року надання такого виду додаткових відпусток надавалося без збереження заробітної плати, відповідно і компенсація за невикористану відпустку за 2014 рік надаватися не повинна.
Дійсно, 14 травня 2015 року Законом України № 426-XІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» (далі Закон № 426-XІІІ) внесено зміни до таких законодавчих актів України, зокрема:
1. Кодекс законів про працю України доповнено статтею 77-2 такого змісту: " Додаткова відпустка окремим категоріям ветеранів війни: учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік";
2. У Законі України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту": 2) у пункті 12 статті 12 та пункті 17 статті 13 слова "одержання додаткової відпустки без збереження заробітної плати строком до двох тижнів на рік" замінити словами "одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік";
3. Закон України "Про відпустки" доповнено статтею 162 такого змісту: "Додаткова відпустка окремим категоріям ветеранів війни: Учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік".
Закон № 426-XІІІ набрав чинності 06.06.2015 року.
Враховуючи викладене колегія суддів зазначає, що зміни до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині збереження грошового забезпечення, і положення щодо пільги учасникам бойових дій, а саме використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки саме із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, внесені Законом № 426-VIII від 14.05.2015 року.
До цього часу передбачалось одержання додаткової відпустки без збереження заробітної плати строком до двох тижнів на рік.
З огляду на зазначене, ураховуючи положення ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, колегія суддів дійшла до висновку, що позивач не має права на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік за 2014 рік, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачеві грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014 рік та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити останньому таку компенсацію за 2014 рік задоволенню не підлягають.
Суд першої інстанції вказані обставини до уваги не взяв та помилково задовольнив позов в цій частині, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового про відмову у позові в цій частині.
Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і свідчать  про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та невірне застосування ним норм матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає  частковому скасуванню.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно  п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до  ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
        Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд

                                                      П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року скасувати в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 11 січня 2019 року та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 грошову компенсацію відпустки як учаснику бойових дій за 2014 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 11 січня 2019 року, та прийняти в цій частині позовних вимог нову постанову про відмову у задоволенні позову.
В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 24.06.2020 року.

Головуючий суддя:                                                                          Є.В. Чаку

          Судді:                                                                                          І.В. Федотов

                                                                                                            Є.І.Мєзєнцев