Ухвала                                                
 
08 липня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 161/16128/17
провадження № 61-44928св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),
Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Городище»,
представник позивача - Мохнюк Максим Вікторович,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Волинської області від 27 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Грушицького А. І., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Городище» (далі - ТОВ «Городище», товариство) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренду землі та визнання попереднього договору оренди землі поновленим.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 20 листопада 2009 року
між ним та ТОВ «Городище» укладений договір оренди земельної ділянкиплощею 2,71 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Чаруківської сільської ради Луцького району Волинської області, строком на 5 років, який 28 грудня 2009 року зареєстрований у Луцькому районному відділі Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (далі - Луцький районний відділ ДП «Центр державного земельного кадастру»).
 
Після закінчення строку дії зазначеного договору (28грудня 2014 року), товариство продовжувало користуватися спірною земельною ділянкою та сплачувати орендну плату, яку ОСОБА_1 приймав, що підтверджується платіжними відомостями позивача за 2015-2017 роки. 
 
До червня 2017 року від орендодавця не надходило заперечень щодо поновлення договору оренди землі на той самий строк і не тих самих умовах.
 
29 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до товариства з листом-повідомленням про припинення договору оренди землі, у відповідь на який йому було роз'яснено про поновлення договору оренди землі від 20 листопада 
2009 року на новий строк до 28 грудня 2019 року, та відповідно відсутність правових підстав для припинення дії вказаного договору достроково.
 
Незважаючи на наведене, 07 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір оренди земельної ділянки, яку орендує ТОВ «Городище», унаслідок чого порушено права товариства на володіння та користування орендованою земельною ділянкою, а також переважне право на укладання договору оренди землі на новий строк.
 
Посилаючись на наведене, ТОВ «Городище» просило визнати недійсним договір оренди землі від 07 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та додаткові угоди до нього, а також визнати поновленимдоговір оренди землі від 20 листопада 2009 року, укладений між ТОВ «Городище» та ОСОБА_1 . 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 травня 
2018 року у задоволенні позову ТОВ «Городище» відмовлено.
 
Заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про вирішення питання розподілу судових витрат у порядку статті 246 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) залишено без задоволення.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди. Сторони договору оренди землі від 20 листопада 2009 року не дотрималися вимог статті 33 Закону України «Про оренду землі» щодо поновлення договору, оскільки орендар у встановлений законом строк не направив орендодавцю повідомлення про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк з відповідним проектом додаткової угоди, а тому сам по собі факт продовження користування позивачем орендованою земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди землі та повідомлення ним орендодавця про намір реалізувати переважне право на поновлення договору оренди землі поза межами строку дії вказаного договору за наявності заперечень орендодавця, не свідчить про порушення переважного права ТОВ «Городище» на поновлення договору оренди землі. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 , як власник земельної ділянки, правомірно розпорядився належною йому земельною ділянкою на власний розсуд шляхом укладення договору оренди з іншим орендарем, а тому відсутні правові підстави для визнання недійсним договору оренди землі від 07 липня 2017 року, укладеного між ним та ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Апеляційного суду Волинської області від 27 серпня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «Городище» задоволено частково, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 травня 2018 року у частині вирішених вимог про визнання недійсним договору оренди землі скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення.
 
Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 07 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та додаткові угоди до договору оренди землі від 17 жовтня 2017 року і 17 листопада 2017 року. 
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що вирішуючи спір суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що позивач тривалий час добросовісно використовував спірну земельну ділянку для товарного сільськогосподарського виробництва, після закінчення визначеного договором оренди землі строку його дії, понад три роки продовжує користуватися земельною ділянкою за її цільовим призначенням та виплачує орендодавцю орендну плату, що свідчить про те, що на момент укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору оренди спірної земельної ділянки, вона не була вільною. Установивши, що укладений між відповідачами оспорюваний договір оренди землі, порушує право позивача, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та додаткових угод до вказаного договору, укладеного між відповідачами, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову у цій частині.
 
Оскільки ТОВ «Городище» не дотрималося формальної процедури поновлення договору оренди землі від 20 листопада 2009 року, зокрема не направило орендодавцю письмової пропозиції про поновлення договору на тих самих умовах та на той же строк, апеляційний суд вважав обгрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про визнання поновленим зазначеного договору оренди. 
 
Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі 
 
У вересні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , у якій заявники просили скасувати постанову Апеляційного суду Волинської області від 27 серпня 2018 року та залишити в силі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 травня 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що задовольняючи вимоги ТОВ «Городище» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки 
від 07 липня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також додаткових угод до нього, апеляційний суд необгрунтовано піддав цивільно-правовій відповідальності орендаря ОСОБА_2 , позбавивши його права оренди земельної ділянки, а орендодавця ОСОБА_1 права на отримання орендної плати. Зважаючи на те, що за змістом положень статті 182 ЦК України, статті 125 ЗК України, статті 17 ЗК України, речове право - право оренди земельної ділянки вважається переданим орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, тоді як станом на дату укладення оспорюваного договору оренди земельної ділянки, право оренди ТОВ «Городище» земельної ділянки, належної ОСОБА_1 , не було зареєстроване в установленому законом порядку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що право власника на розпорядження належною йому земельною ділянкою на власний розсуд, у тому числі надання її в оренду, не було обмеженим, оскільки позивач не був орендарем зазначеної земельної ділянки. При вирішення спору апеляційний суд не застосував правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2027цс15, відповідно до якого переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушеним у разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право.
 
Зазначили, що суд апеляційної інстанції, у порушення положень процесуального закону, не надав детальної та обгрунтованої відповіді на кожен аргумент письмового відзиву ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, зокрема щодо письмового попередження власником земельної ділянки ТОВ «Городище», після укладення ним договору оренди землі з ОСОБА_2 , про заборону користуватися земельною ділянкою, та складеного державним інспектором управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Волинській області акта від 20 жовтня 2017 року обстеження земельної ділянки, яким зафіксовано факт знесення меж в натурі і межових знаків, та порушення ТОВ «Городище» пункту «б» частини першої статті 211 ЗК України, тобто самовільне зайняття земельної ділянки, до обробітку якої вже приступив ОСОБА_2 .
 
У відзиві на касаційну скаргу, що надійшов до Верховного Суду у грудні
2018 року, представник ТОВ «Городище» Мохнюк М. В. просив відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та залишити без змін постанову Апеляційного суду Волинської області від 27 серпня 2018 року, посилаючись на його законність та обгрунтованість. Зазначив, що у постанові від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17 Верховний Суд у складі палати з розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду дійшов висновку, що частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» врегульовано пролонгацію договору на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені договором, за наявності такого фактичного складу: користування орендарем земельною ділянкою після закінчення строку оренди і відсутність протягом одного місяця заперечення орендодавця проти такого користування (що можна кваліфікувати як «мовчазну згоду» орендодавця на пролонгацію договору). Оскільки у межах даного спору позивачем доведено обидва вказаних юридичних факти, а саме: продовження користування ТОВ «Городище» спірною земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди від 20 листопада 2009 року та відсутність письмових заперечень ОСОБА_1 проти поновлення договору протягом встановленого законом місячного строку після закінчення його дії та продовження отримання ним орендної плати протягом 2015-2017 року, наведене свідчить про мовчазну згоду ОСОБА_1 на продовження орендних відносин з позивачем. Установивши, що договір оренди землі від 07 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , порушує переважне право позивача, гарантоване частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на поновлення договору оренди землі, укладеного між ТОВ «Городище» та ОСОБА_1 на той самий строк та на тих самих умовах, суд апеляційної інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення частини першої статті 203, частин першої-третьої статті 215 ЦК України.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 159/5756/18 (провадження 
№ 61-13851св19) за позовом  ОСОБА_4 до Ковельської міської ради Волинської області, треті особи: виконавчий комітет Ковельської міської ради Волинської області, ремонтне житлово-комунальне підприємство № 2 міста Ковеля про визнання поновленим договору оренди земельної ділянки, за касаційною скаргою Ковельської міської ради на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 квітня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 03 липня 2019 року, з підстав, необхідності відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі Палати з розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17, оскільки вони суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18).
 
Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходила з того, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі 
№ 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18) дійшла висновку про те, що для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.
 
Однак, у постанові від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17 Верховний Суд у складі Палати з розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду вказав, що частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» врегульовано пролонгацію договору на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені договором, за наявності такого фактичного складу: користування орендарем земельною ділянкою після закінчення строку оренди і відсутність протягом одного місяця заперечення орендодавця проти такого користування (що можна кваліфікувати як «мовчазну згоду» орендодавця на пролонгацію договору). При цьому необхідно звернути увагу, що повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», не вимагається. Суть поновлення договору оренди згідно з цією частиною статті саме і полягає у тому, що орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує у поновленні договору, зокрема у зв`язку з належним виконанням договору оренди землі. Відсутність такого заперечення, може мати прояв у «мовчазній згоді».
 
У справі, яка переглядається, правовідносини є подібними тим, що є предметом спору у справі № 159/5756/18(провадження № 61-13851св19), оскільки вирішення спору, крім іншого, залежить від правильності застосування частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі».   
 
Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України передбачено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку.
 
Ураховуючи наведене, колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 159/5756/18 (провадження № 61-13851св19).
 
Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Зупинити касаційне провадження у справі № 161/16128/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Городище» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та визнання поновленим попереднього договору оренди земельної ділянки,за касаційною скаргою ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Волинської області від 27 серпня 2018 року, до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 159/5756/18 (провадження № 61-13851св19) за позовом  ОСОБА_4 до Ковельської міської ради Волинської області, треті особи: виконавчий комітет Ковельської міської ради Волинської області, ремонтне житлово-комунальне підприємство № 2 міста Ковеля про визнання поновленим договору оренди земельної ділянки, за касаційною скаргою Ковельської міської ради на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 квітня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 03 липня 2019 року.
 
Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною, і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                   О. В. Ступак
Судді:                                                                                             І. Ю. Гулейков 
А. С. Олійник
Г. І. Усик 
                                                                           В. В. Яремко