ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6282/20 Справа № 209/1525/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ковальова  А. Б. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року                Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Куценко Т.Р., 
суддів: Деркач Н.М., Макарова О.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги 
        ОСОБА_1 ,

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 жовтня 2018 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

ВСТАНОВИЛА: 

У червні 2017 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (т. 1 а.с. 3-5), та просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 05.03.2008 року у розмірі 33 845,46 грн. та судові витрати. 
В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 05.03.2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 20 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору відповідачем, станом на 17 травня 2017 року утворилась заборгованість за кредитом в розмірі 33 845,46 грн, з яких: 8 012,58 грн. - тіло кредиту, 14 435,48 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 9 309,52 грн - пеня, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1 587,88 грн - штраф (процентна складова).
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року заявлені позовні вимоги задоволено в повному обсязі /т. 1 а.с. 46/.
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року (т. 1 а.с. 56-59). 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2017 року скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року, а справу призначено до розгляду в загальному порядку (т. 1 а.с. 69).
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 жовтня 2018 року заявлені позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 05 березня 2008 року у розмірі 33 845 (тридцять три тисячі вісімсот сорок п`ять) гривень 46 копійок, яка складається з наступного: 8 012,58 грн. - тіло кредиту; 14 435,48 грн. - нараховані відсотки за користування кредитом; 9 309,52 грн. - нарахована пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1 587,88 грн. - штраф (процентна складова) /т. 2 а.с. 10-13/.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні заявлених позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом не надано оцінку доводам відповідача, а також допущено порушення норм матеріального та процесуального права /т. 2 а.с. 14-18/.
АТ КБ "Приватбанк" своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалось.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 жовтня 2018 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  ОСОБА_1  підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Задовольняючи заявлені позовні вимоги в повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами договір відповідає вимогам закону, зобов`язання по договору відповідачем у встановлений строк не виконані, сума заборгованості по тілу, процентам і штрафам підтверджена документально й підлягає стягненню на користь позивача.
Проте, колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
05 березня 2008 між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 , шляхом підписання заяви про відкриття рахунку та надання послуг, укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредитну картку тип: Visa Gold клуб, валюта: гривня, тип кредитного ліміту: фінансовий, сума кредитного ліміту: 20 000 гривень, базова процентна ставка: 30% з розрахунку 360 днів на рік, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, порядок погашення: щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості. Погашення заборгованості за кредитним лімітом може здійснюватись, як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і шляхом списання коштів з дебетової картки (т. 1 а.с. 16).
До матеріалів справи банк додав довідку про Умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (т. 1 а.с. 17) та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (т. 1 а.с. 18-32), на які посилається як на підставу для нарахування відсотків, пені та штрафів.
Відповідно до наданого Банком розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 станом на 17 травня 2017 року утворилась заборгованість за кредитом в розмірі 33 845,46 грн, з яких: 8 012,58 грн. - тіло кредиту, 14 435,48 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 9 309,52 грн - пеня, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1 587,88 грн - штраф (процентна складова) (т. 1 а.с. 6-15).
Відповідно до нової редакції статуту АТ КБ «Приватбанк» є правонаступником за всіма правами і обов`язками ПАТ КБ «Приватбанк» (т. 1 а.с. 37).
Відповідачем під час розгляду справи просив суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк".
Як вбачається з тексту рішення, судом першої інстанції не було надано оцінку доводам відповідача щодо застосування строків позовної давності, вказане є порушенням норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.
Щодо заяви відповідача про застосування до позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" строку позовної давності, колегія суддів хоче зазначити наступне.
З виписки по картковим рахункам ОСОБА_1 вбачається, що останній отримав кредитну картку, користувався нею (знімав кошти у банкоматах, розраховувався за покупки в магазинах, тощо, а також частково сплачував заборгованість).
Банківська виписка має статус первинного документу, що вбачається з Переліку типових документів, затвердженого наказом МЮУ від 12.04.12 р. №578/5, відповідно до якого, до первинних документів, які фіксують факт виконання господарської операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).
Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч. 3 ст. 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.
Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.
Крім того, за змістом ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 3 ст. 264 ЦК України).
ОСОБА_1 періодично користувався платіжними картками, сплачував заборгованість за наданим кредитом, останній платіж він здійснив 12.04.2017 року (поповнення готівкою своєї карти в терміналі самообслуговування: Дніпродзержинськ, бул. Будівельників, б. 37В , АТБ) у розмірі 1 000 грн. (т. 1 а.с. 252), що також підтверджується графою "Сума погашення за наданим кредитом" наданого позивачем до позову розрахунку заборгованості (т. 1 а.с. 15). Тобто, відповідачем було вчинено дії, які свідчать про визнання боргу та відповідно переривають перебіг позовної давності. 
В матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо строку дії картки, а згідно анкетою-заявою від 05.03.2008 року строк дії договору співпадає зі строком дії картки.
Строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним.
Оскільки, позичальник після 12.04.2017 року не здійснював погашення заборгованості за кредитним договором, то після 25 травня 2017 року позивач дізнався про порушення свого права, у зв`язку з чим у нього виникло право щодо звернення до суджу за захистом своїх порушених прав, що ним і було зроблено коли позивач 12 червня 2017 року звернувся з позовом до суду.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, який відповідач просив застосувати до вказаних позовних вимог у відзиві (т. 1 а.с. 103-104), оскільки позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права в межах строку позовної давності.
Тому порушене право банка в частині стягнення заборгованості за кредитом підлягає задоволенню.
Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
05 березня 2008 року ОСОБА_1  підписавши заяву клієнта, раніше ідентифікованого за рахунком/карткою погодився, що сума кредитного ліміту визначена банком у розмірі 20 000 грн, базова процентна ставка визначена у розмірі 30% із розрахунку 360 днів на рік та строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти, порядок погашення: щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості. Погашення заборгованості за кредитним лімітом може здійснюватись, як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і шляхом списання коштів з дебетової картки (т. 1 а. с. 16).
З виписки з карткового рахунку (т. 1 а.с. 76-82, 226-252) вбачається, що позичальник користувався кредитним лімітом, тому колегія суддів приходить до висновку що він прийняв умови банку щодо визначеного розміру кредитного ліміту.
Позивач в своєму позові просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за тілом кредиту у розмірі 8 012,58 грн.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов висновку висновку щодо доведеності позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8 012,58 грн.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення заборгованості за тілом кредиту заявленого у позові в розмірі 8 012,58 грн.
Статтею 1048 ЦК України закріплено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.
У справі що розглядається, позивач просив стягнути з відповідача 14 435,48 грн. процентів за користування кредитом, нарахованих у відповідності до умов Заяви, підписаної позичальником ОСОБА_1 .
Як уже зазначалося вище, Заява позичальника дійсно містить умови нарахування процентів за користування кредитними коштами, розмір яких становить 30%.
Згідно з частиною третьою статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Колегія суддів зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч. 4-6 ст. 1056-1 ЦК України.
Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.
Як убачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.
Як зазначено в правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
Такої ж позиції притримується Верховний Суд: Постанова від 28 березня 2018 року у справі № 389/3409/16-ц.
Однак, як вбачається з наданого Банком розрахунку (т. 1 а.с. 6-15), Банк в односторонньому порядку збільшив розмір процентної ставки з 01.09.2014 року до 32,40%, з 01.04.2015 року до 42% річних, при цьому матеріали цивільної справи не містять доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним, у зв`язку з чим у задоволенні стягнення відсотків за період з 01.09.2014 року по 31.05.2015 року необхідно відмовити.
Також, згідно наданого розрахунку (т. 1 а.с. 14-15) в період з 01.06.2015 року по 23.12.2015 року в графі "Процентна ставка" зазначено три відсоткові ставки 27,60%, 32,40% та 42%, а в період з 24.12.2015 року по 17.05.2017 року в графі "Процентна ставка" зазначено дві відсоткові ставки 32,40% та 42% таким чином у задоволенні стягнення відсотків за вказані періоди необхідно відмовити, оскільки незрозуміло за якою саме відсотковою ставкою здійснювалось нарахування відсотків за користування кредитними коштами.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості (т. 1 а.с. 6-13), станом на 29.08.2014 року (останній день застосування Банком процентної ставки в межах обумовленого у Заяві позичальника розміру) заборгованість за процентами з накопичувальним підсумком становила 762,13 грн. Тому з урахуванням наведеного, вимоги про стягнення заборгованості за процентами підлягають частковому задоволенню: з ОСОБА_1 слід стягнути на користь Банку проценти за користування кредитними коштами в розмірі 762,13 грн. 
У заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, а також, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, укладеним між ним та ОСОБА_1 , посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт (т. 1 а.с. 17) і Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (т. 1 а.с. 18-32) ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт і Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати комісії та неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту банку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (05 березня 2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (12 червня 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
Колегія суддів зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Колегія суддів вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між банком та ОСОБА_1 шляхом підписання заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили в письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Вказані обставини свідчать про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» 9 309,52 грн - пеня, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1 587,88 грн - штраф (процентна складова) за порушення умов договору у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у заяві від 05 березня 2008 року, оскільки Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
Колегія суддів не застосовує строк позовної давності до позовних вимог про стягнення неустойки, оскільки у їх задоволенні було відмовлено, у зв`язку з їх недоведеністю.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Отже, позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1  підлягає частковому задоволенню, а саме: в частині стягнення кредитної заборгованості, яка складається з 8 012,58 грн. - тіло кредиту та відсотків за період з 21.03.2008 року по 29.08.2014 року у розмірі 762,13 грн, а всього: 8 774,71 грн. 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції крім порушень норм матеріального та процесуального права, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, встановив обставини, які є недоведеними, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга АТ КБ "Приватбанк" підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню апеляційний суд наводить розрахунок нового розподілу судових витрат.
Позивач при зверненні до суду сплатив 1 600 грн. судового збору за подання позову (т. 1 а.с. 2).
З урахуванням принципу пропорційності, до задоволення підлягає 25,93% вимог від заявлених: 8 774,71 грн. (розмір вимог що підлягають до задоволення), х 100/ 33 845,46 (розмір заявлених вимог) = 25,93%. Тому відповідно з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 25,93% понесених ним судових витрат, що становить 414,88 грн.: 1 600 грн. (розмір понесених судових витрат) х 25,93% = 414,88 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 жовтня 2018 року - скасувати.
Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з   ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 05.03.2008 року у розмірі 8 774,71 грн., яка складається з: 8 012,58 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 762,13 грн. - заборгованість за відсотками за період з 21.03.2008 року по 29.08.2014 року, а також, судовий збір у розмірі 414,88 грн.
В іншій частині позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Н.М. Деркач                                                 
                                                                       О.М. Макаров