Ухвала
Іменем України    
 
14 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 761/49140/19
провадження № 61-13200ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року у складі судді: Суханова Є. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Агропросперіс банк» про визнання неправомірною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до акціонерного товариства «Агропросперіс банк» про визнання неправомірною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, у якому просив: визнати неправомірною бездіяльність акціонерного товариства «Агропросперіс банк» щодо ненадання позивачу письмової відповіді про результати розгляду скарги позивача від 02 липня 2018 року вх. №2018-579; зобов`язати акціонерне товариство «Агропросперіс Банк» письмово повідомити позивачу назву необхідних документів для підтвердження фінансового стану ОСОБА_2 та назви відповідних установ, які видають такі документи.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху і надано строк для усунення недоліків, зокрема, сплати судового збору. 
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Зміст заявлених позивачем позовних вимог свідчить про його вимогу до відповідача визнати бездіяльність неправомірною щодо ненадання письмової відповіді на звернення позивача та зобов`язання надати відповідь на таке звернення. При цьому, позивач обґрунтовує заявлені до відповідача позовні вимоги порушенням останнім саме вимог положень Закону України «Про звернення громадян», якими регулюються спірні правовідносини. Таким чином, в даному випадку відсутні правові підстави для звільнення позивача від сплати судового збору згідно частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2020 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: сплатити судовий збір. 
 
Оскарженою ухвалою Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2020 року повернуто. 
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 не виконав вимоги ухвали Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року щодо сплати судового збору.
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
У клопотанні, яке додано до касаційної скарги, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, посилаючись на те, що ухвалу Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року він отримав 03 серпня 2020 року. На підтвердження указаних обставин до суду надано ксерокопію конверту, адресованого  ОСОБА_1 . Київським апеляційним судом із штрихкодовим ідентифікатором № 0318630036240.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року). 
 
У частині другій статті 390 ЦПК України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. 
 
Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що фактично підставою для подачі позову стала незаконна відмова банку укласти з позивачем договір банківського вкладу та банківського рахунку на користь третьої особи, що свідчить про порушення відповідачем вимог статей 1063, 1067 ЦК України. ОСОБА_1 зазначає, що у зв`язку із протиправною відмовою банку надати йому фінансові послуги, він має законне право не сплачувати судовий збір за розгляд апеляційної скарги на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись із легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).
 
Згідно пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
 
Системне тлумачення норм статті 5 Закону України «Про судовий збір» та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дозволяє зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб як споживачі серед переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають або позбавлені. Оскільки така пільга встановлена спеціальною нормою (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»), що закріплена в законі, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.
 
Звільнення споживачів від сплати судового збору має відбуватися не тільки у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), але й на наступних стадіях цивільного процесу (при подачі апеляційної та касаційної скарги). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Аналогічний висновок зроблений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі № 761/24672/15-ц (провадження № 14-197цс18) вказано, що «у статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, у якому не передбачено звільнення від сплати судового збору споживачів - за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав. Разом з тим у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Системний і комплексний аналіз зазначених норм дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб, як «споживачі, які звернулися з позовними вимогами про захист порушених справ», у переліку осіб, що мають пільги щодо сплати судового збору, установленому в статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів, а саме Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову».
 
У цій справі, ОСОБА_1 заявив вимоги про: визнання неправомірною бездіяльність АТ «Агропросперіс банк» щодо ненадання позивачу письмової відповіді про результати розгляду скарги позивача від 02 липня 2018 року вх. №2018-579; зобов`язання АТ «Агропросперіс банк» письмово повідомити позивача назву необхідних документів для підтвердження фінансового стану ОСОБА_2 та назви відповідних установ, які видають такі документи. При цьому, позивач обґрунтовував позовні вимоги порушенням банком вимог Закону України «Про звернення громадян», тобто позов не пов`язаний з порушенням прав споживача.
 
За таких обставин, відсутні правові підстави для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при оскарженні ухвали суду першої інстанції.
 
Встановивши, що ОСОБА_1 не усунув недоліки, які визначені ухвалою Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року, суд апеляційної інстанції обґрунтовано повернув апеляційну скаргу.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Керуючись статтями 17, 260, 389, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року.
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року у складі судді: Суханова Є. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Агропросперіс банк» про визнання неправомірною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       В. І. Крат
 
                                                                                                                        І. О. Дундар 
 
                                                                                                Є. В. Краснощоков