ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

 
14 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 321/340/18
провадження № 51-5377 км 19
Верховний   Суд   колегією   суддів  Першої   судової   палати   
Касаційного   кримінального   суду   у   складі:
 
головуючого судді                                           ОСОБА_1 ,
суддів:                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                   ОСОБА_4 ,
прокурора                                                ОСОБА_5 , 
захисника                                                 ОСОБА_6 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Великобілозерського районного суду Запорізької області від 20 листопада 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 липня 2019 року стосовно
 
                                   ОСОБА_7 ,
                                   ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
                                   уродженця м. Орджонікідзе Дніпропетровської області,
який мешкає за адресою: 
АДРЕСА_1 ,
 
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
 
Вироком Великобілозерського районного суду Запорізької області від 20 листопада 2018 року, залишеним без зміни ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 липня 2019 року, ОСОБА_7 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 24 грудня 2016 року, керуючи автомобілем «ИЖ-2717 ВП-5», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в умовах ожеледиці на проїжджій частині автодороги Енергодар-Василівка-Бердянськ, порушив вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху, допустив занос автомобіля з виїздом на смугу зустрічного руху, де зіткнувся з автомобілем «КАМАЗ-5320», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , з причепом «ГКБ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_8 . В результаті ДТП пасажири автомобіля «ИЖ-2717 ВП-5» ОСОБА_9 , неповнолітні ОСОБА_10 , ОСОБА_11 отримали тяжкі тілесні ушкодження, від яких померли на місці події. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із судовими рішеннями стосовно ОСОБА_7 через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, не врахував усіх обставин кримінального провадження та, застосувавши положення ст. 75 КК України, безпідставно звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання. 
Від засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 надійшли заперечення, в яких вони просять касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а судові рішення – без зміни.
Потерпілі ОСОБА_12 і ОСОБА_13 у своїх запереченнях просять залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення, а судові рішення стосовно ОСОБА_7 – без зміни.  
Позиції учасників судового провадження
Прокурор частково підтримав подану касаційну скаргу, просив скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Захисник заперечив проти задоволення касаційної скарги прокурора, просив залишити її без задоволення, а судові рішення стосовно ОСОБА_7 – без зміни.
Мотиви Суду
 
Положеннями ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визначати доведеними обставини, що були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
У поданій касаційній скарзі прокурор покликається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_7 внаслідок м`якості.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 286 КК України прокурором не оспорюються.
 
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Щодо доводів прокурора, наведених у поданій касаційній скарзі, то Суд уважає їх такими, що частково заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
 
Тобто в ухвалі слід проаналізувати всі доводи, зазначені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі доказами, та дати на кожен із них вичерпну відповідь.
 
Цих вимог закону суд апеляційної інстанції під час апеляційного провадження не дотримався.
 
Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
 
Положенням ст. 75 КК України визначено, що звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням може бути застосовано в тому разі, коли суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого від відбування покарання.
 
Як убачається з мотивувальної частини вироку, при призначенні ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 286 КК України, суд першої інстанції урахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та наявність обставин, що пом`якшують покарання - щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданих збитків, дані про його особу, зокрема, те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце реєстрації та проживання, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, працює тренером-викладачем у ДЮСШ ВП ЗАЕС, за сумісництвом працює керівником гуртків в Енергодарському центрі туризму, краєзнавства та спорту, має звання «Заслужений тренер України», позитивно характеризується за місцем роботи, а також те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди став інвалідом третьої групи.
 
Водночас зазначене суд розцінив і як обставини, що дають підстави для відбування ОСОБА_7 покарання без ізоляції від суспільства.
 
Прокурор, не погоджуючись із указаним рішенням, оскаржив його до суду апеляційної інстанції, просив вирок суду першої інстанції скасувати через безпідставне застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, що призвело в цілому до призначення йому необґрунтовано м`якого покарання, та ухвалити новий вирок.
 
Суд апеляційної інстанції належним чином не спростував наведених в апеляційній скарзі доводів, не дав на них вичерпної відповіді й залишив її без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін, при цьому не навів переконливих підстав прийняття такого рішення.
 
Так, суд апеляційної інстанції при перевірці доводів апеляційної скарги прокурора з достатньою повнотою не врахував того, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, в результаті якого загинуло троє осіб, двоє з них – неповнолітні.
 
Таким чином, висновки суду про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням суперечать принципу справедливості покарання і не відповідають його меті - виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.
 
З огляду на викладене ухвалу апеляційного суду не можна вважати законною та обґрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню на підставі пунктів 1, 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК України з призначенням нового розгляду провадження в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.
 
Враховуючи, що за наділеними КПК повноваженнями суд апеляційної інстанції вправі виправити допущену судом першої інстанції помилку, Суд уважає достатнім скасування у даному кримінальному провадженні лише ухвали суду апеляційної інстанції.
 
За умови підтвердження обсягу обвинувачення ОСОБА_7 застосування до нього положень ст. 75 КК України слід уважати необґрунтованим.
Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд 
постановив:
 
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 липня 2019 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
С у д д і:
 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                          ОСОБА_3