Єдиний унікальний номер 236/5009/19 
Номер провадження 22-ц/804/1946/20        

  
Номер провадження 22-ц/804/1946/20                     

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

17 вересня  2020 року                        Донецький апеляційний суд в складі колегії:
                                                             судді-доповідача: Новікової Г.В. 
                                                             суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 27 січня 2020 року (ухваленого під головуванням судді Бєлоусова А.Є. у м. Лиман Донецької області, повний текст судового рішення  складено 27 січня 2020 року)  у цивільній справі №236/5009/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця»  про стягнення заборгованості із заробітної плати - 

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась  на те, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 17.07.2017 року та була звільнена за п. 1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.  У день звільнення відповідач повний розрахунок з нею не провів.
Просила стягнути з відповідача на її користь частину заробітної плати за березень 2017 року у сумі 1 951,63 грн., заробітну плату за період вимушеного простою у сумі 7 443,35 грн.; одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 2 834,28 грн.; компенсацію за невикористану відпустку у сумі 925,47 грн.; компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.
Рішенням Краснолиманського міського суду  від 27 січня 2020 року позовні вимоги   задоволено частково: стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість по заробітній платі за час вимушеного простою у сумі 6 610,39 грн., одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 2 834,28 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки у сумі 925,47 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у сумі 2 190,96 грн.; зобов`язано відповідача при виплаті ОСОБА_1 доходу утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі; стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 605,81 грн.; в задоволенні іншої  частини позову відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду  та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в позові, стягнути з позивача судові витрати   у розмірі 1152,60 грн.
В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а також неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до порушення прав відповідача.
Вважає, що до правовідносин які виникли між ним та позивачем можливе застосування статті 614 ЦК України, а отже відповідач, який порушив свої зобов`язання як роботодавець не несе відповідальності за відсутності його вини у їх невиконанні.
Зазначає, що відповідно до Указу Президента України від 15.03.2017 року тимчасово до реалізації п.1,2 Мінського «Комплексу заходів»  від 12.02.2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. 
Крім того по факту захоплення 17.03.2017 року  адміністративних будівель у м. Донецьку та Луганську структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» за заявою відповідача порушено кримінальне провадження №12017050420000286 та №12017050420001019 за ознаками 341 КК України.
Також про неможливість виконання ПАТ «Українська залізниця» своїх обов`язків передбачених чинним законодавством України  через сплив форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) зазначила у науково-правовому висновку№126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року Торгово-промислова палата України.
Однак суд першої інстанції не надав оцінки зазначеному висновку.
З 16 березня 2017 року у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та виробничих підрозділів  підпорядкованих цій дирекції (зокрема й підрозділ в якому працювала позивач) було припинено нарахування заробітної плати працівникам СП «Донецької дирекції залізничних перевезень». Тому на думку відповідача судом першої інстанції не враховано, що відповідач відсутній за фактичним місцем ведення діяльності у місці роботи позивача через форс-мажорні обставини, що у свою чергу обмежило доступ до первинних документів, зокрема і табелів обліку робочого часу, які є основною підставою для нарахування працівникові заробітної плати. 
Сам по собі факт звільнення позивач 17.07.2017 року не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки заробітна плата – це винагорода за фактично виконану роботу, а не перебування у трудових відносинах.  
Відповідач вважає, що суд першої інстанції неправомірно стягнув заробітну плату на підставі наданих позивачем  документів, оскільки вони є неналежними доказами через відсутність підписів уповноважених осіб підприємства із його печаткою, а також без зазначення назви підприємства.
Крім того відсутність даних в індивідуальних відомостях застрахованих осіб і відомостях з центральних баз даних Державного реєстру фізичних осіб про доходи вказує на відсутність проведення нарахувань, а як наслідок і заборгованості, що сталася внаслідок форс-мажорних обставин. Також про відсутність вказаної заборгованості свідчить відсутність відомостей у розділі ІІ статистичного звіту форми 1 ПВ.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи на те, що дана справа є малозначною,  ціна позову  складає 13154,73 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній  доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна  скарга  не підлягає  задоволенню  з таких підстав.
      Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебувала з відповідачем в трудових правовідносинах, що підтверджується записами у трудовій книжці та не оспорюється відповідачем.
Наказом начальника СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» від 16.03.2017 року № 58-ДН та наказом ВП «Луганська дистанція електропостачання» від 17.03.2017 року № 63/ЕЧ було встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 20.03.2017 року. Для всіх працівників на час простою встановлено щоденний режим роботи згідно діючих Правил внутрішнього трудового розпорядку та зобов`язано всіх працівників, які знаходяться на простої, з`являтися на свої робочі місця; зобов`язано працівників, які знаходяться на простої, розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі (книзі) обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої»; на весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П»; оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.
Відповідно до наказу №209-ОС від 17.07.2017 року ОСОБА_1 звільнена з посади прибиральника виробничих приміщень Ремонтно-ревізійної виробничого підрозділу «Луганська дистанція електропостачання» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку  зі скороченням  штату з 17.07.2017 року з виплатою вихідної  допомоги  та компенсації за 9 днів відпустки, про що у трудовій книжці зроблено запис.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року № 938 змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменованого його в акціонерне товариство «Українська залізниця».  
В підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надано копії розрахунків заробітної плати (табулеграм) відповідно до яких нарахована позивачу заробітна плата за  березень 2017 року становить 2831,59 грн., за квітень 2017 року  нараховано 1856,04 грн.,  за травень 2017 року  нараховано 1856,04  грн.,за  червень 2017 року  нараховано 1 856,04  грн., за липень 2017 року  нараховано 4802,02 грн., в тому числі вихідна допомога в сумі 2834,28 грн. та компенсація за 9 днів відпустки в сумі 925,47 грн..
Позивачем надані суду в підтвердження не виплаченої заробітної плати відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів за період (код 101- заробітна плата): 1 квартал 2017 року – 9528,97 грн., 2-3 квартал 2017 року – (код 101 – заробітна плата) - відомості відсутні; а також згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) від 23.08.2019, розмір нарахованої заробітної плати позивачу за березень 2017 року – 2831,59 грн., квітень-липень 2017 року відомості відсутні.
Також позивачем надані копії табелів обліку використання робочого часу, відповідно до яких позивачем відпрацьовано за березень 2017 року – 12 днів, за квітень 2017 року, за травень 2017 року, за червень 2017 року, за липень 2017 року – «0» годин.
Згідно копії журналу обліку робіт за нарядами і розпорядженнями ВП «Луганська дистанція електропостачання» СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» Мар`євська Т.М. перебувала у простої у березні 10 днів (80 год.), у квітні 19 днів (152 год.), у травні 20 днів(159год.), у червні 20днів(159год.), у липні 11днів (88год.).
За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у трудових відносинах,  при звільненні не отримала повного розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача.
      Задовольняючи частково позовні вимоги  про стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні з позивачем не провів остаточного розрахунку та не виплатив заборгованість по заробітній платі з квітня по липень 2017 року, а тому суд обґрунтовано стягнув на користь позивача  суму заборгованості за цей період    з урахуванням компенсації за 9 дні відпустки, вихідної  допомоги. Також суд першої інстанції у зв`язку із невиплатою заборгованості позивачці на момент ухвалення рішення і враховуючи те, що затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, прийшов до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати є обґрунтованими  та підлягають розрахунку виходячи із періоду з квітня по липень 2017 року.
Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Суд обґрунтовано визнав належними та допустимими доказами надані позивачем  копії довідок, розрахунки заборгованості заробітної плати за березень - липень 2017 року, копії наказів, трудової книжки, табелів обліку використаного робочого часу та копії журналу обліку приходу-уходу працівників. Зазначені позивачем розрахунки нічим не спростовані. 
При цьому посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати є необґрунтованими, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника. 
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, відповідно до якої, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» саме на роботодавця покладено обов`язок забезпечення достовірного обліку виконуваної роботи працівником та бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.  
Позивачем в підтвердження виходу на робоче місце надані копії табелів обліку використання робочого часу за період з березня  по 17 липня 2017 року та журналу   обліку робіт за нарядами і розпорядженнями.
В підтвердження не виплаченої заробітної плати за період з березня по липень 2017 року позивачем надані копії  розрахунку заробітної плати  (табулеграми), в яких зазначені нараховані суми щомісячно.    
Оскаржуючи судове рішення, відповідач не надав своїх  доказів на спростування  наданих позивачем доказів та на відсутність заборгованості перед позивачем.
За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Посилання на те, що відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, а тому відсутні підстави для виплати заробітної плати, не можуть бути прийнятими до уваги, так як спростовуються встановленими обставинами, а саме табелями обліку використання робочого часу та копіями журналу обліку робочого часу. Підприємство працювало в умовах АТО з 2014 року і до 2017 року повинно було передбачити всі  можливі обставини, які б перешкодили подальшій діяльності структурних підрозділів, задля чого повинно було приймати всі заходи для того, щоб мати на території України всі первинні бухгалтерські документи для оплати праці працівників. 
Із наданих позивачем розрахунків заробітної плати (табулеграм) вбачається, що починаючи з березня 2017 року по день звільнення позивачу нараховувалась оплата саме за простої, що також узгоджується з відмітками «П» (простій) у наданих позивачем табелях обліку використання робочого часу.
Відповідачем в березні 2017 року було прийнято рішення про встановлення простою не з вини працівників і оплату за час простою проводити з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду(окладу) за весь час простою в робочі дні згідно графіку роботи, що підтверджується відповідними наказами. У зв`язку із чим відповідач повинен був провести такі розрахунки, від чого він самоусунувся. Між тим, з наданих позивачем табуляграм вбачається, що позивачеві було нараховано саме оплату за простої.
Доводи про те, що у відповідача відсутні табелі обліку робочого часу позивача, а тому відступні підстави для нарахування заробітної плати, є безпідставними. Відповідно до Наказу Держкомстату від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» Табель обліку використання робочого часу – це одна з типових форм первинної облікової документації підприємств, установ, організацій.
Типові форми первинного обліку використовуються з метою обліку використання робочого часу усіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час та інших показників, необхідних для складання форм державних статистичних спостережень з праці.
Зокрема, типова форма N П-5 «Табель обліку використання робочого часу» надається як рекомендована для застосування і використовується як формалізований набір показників у складі первинного обліку підприємства щодо використання робочого часу, необхідний для заповнення форм державних статистичних спостережень з праці.
Отже, цей первинний документ повинен бути оформлений відповідачем. 
Крім того, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця.
Апелянтом не надано доказів того, що відповідач приймав заходи до відновлення втрачених документів щодо заробітної плати працівників. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що надані позивачем розрахунки заробітної плати не є допустимим доказом, оскільки їх оформлення не відповідає чинному законодавству, слід зазначити наступне.
Надані позивачем розрахунки заробітної плати (табулеграми)  були видані позивачу під час перебування у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року та містять відомості, які можуть бути відомі тільки роботодавцю у зв`язку із оформленням позивача на роботу (ідентифікаційний код, посаду працівника, кількість відпрацьованих годин та невикористаних днів відпустки). Крім того додані до позовної заяви копії табелів обліку використання робочого часу містять відомості щодо посад тих осіб, які їх вели та підписали.
Проте відповідачем не надано жодного доказу на спростування факту не виконання позивачем з березня 2017 року своїх трудових обов`язків.
       Доводи про те,що відповідач не мав можливості виконати свої зобов`язання по виплаті заробітної плати через настання форс-мажорних обставин, які було засвідчено висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, не можуть бути прийнятими до уваги,оскільки є безпідставними.
Обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.
Наданий до суду науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці, а лише підтверджує відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати.
  Заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП), компенсація за невикористану відпустку (ст. 83 КЗпП) та вихідна допомога при звільненні (ст. 44 КЗпП), не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати.
        Крім того, Висновок торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року відсутній у матеріалах справи, тому суд першої інстанції не мав змогу його врахувати. 
Апелянтом не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. Відповідач беззаперечно мав можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій. 
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі (з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги) за період з квітня по липень 2017 року.
Таким чином, доводи апеляційної скарги  не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.
З огляду на висновок   про залишення апеляційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 13154,73 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Краснолиманського міського суду від 27 січня 2020 року залишити без змін, поновивши його дію.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та  оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: