Справа № 165/1283/19 	Головуючий у 1 інстанції: Ференс-Піжук О. Р. 	
Провадження № 22-ц/802/850/20  Категорія: 16 	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
23 вересня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І., 
секретар Концевич Я.О.
з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Благодатної селищної ради міста Нововолинська Волинської області про скасування реєстрації Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_3 подану його представником ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_4 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 23 червня 2020 року,-
В С Т А Н О В И В :
У травні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , Благодатної селищної ради міста Нововолинська Волинської області про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку покликаючись на такі обставини.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 24.10.2017 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грабовською С.В., зареєстрованого в реєстрі за №789, (спадкова справа №19/2017), успадкував після смерті свого батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 40/100 частки житлового будинку з господарськими, побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.06.1999. 
Жовтневою селищною радою міста Нововолинська Волинської області 07.10.1999 відповідачу ОСОБА_4 було видано Державний акт серії І-ВЛ, № 030317 на право приватної власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Жовтневої селищної ради народних депутатів від 08.05.1997, згідно з яким земельна ділянка загальною площею 0.38 га передана у власність ОСОБА_4 , в тому числі 0,32 га сільськогосподарських угідь ( з них - 0,18 га- рілля, 0,16 га - багаторічні насадження) та 0,06 га під будівлями, лісами та іншими угіддями. Вказаний Державний акт зареєстрований у Книзі записів державних актів під №8. Підставою видачі Державного акта слугувало рішення Жовтневої селищної ради народних депутатів від 08.05.1997 року про передачу земельної ділянки площею 0,38 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, ведення особистого підсобного господарства відповідачу ОСОБА_4 
Оскільки позивач набув у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 право власності на 40/100 частки житлового будинку з господарськими, побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , він отримав право на безоплатну передачу йому у власність 40/100 земельної ділянки від 0,38 га земельної ділянки, передану у власність ОСОБА_4 .
З урахуванням уточненої позовної заяви від 13.02.2020 просив ухвалити рішення про скасування реєстрації Держаного акту на право приватної власності на земельну ділянку, визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0.1520 га, що становить 40/100 від загальної площі земельної ділянки по АДРЕСА_1 , зобов`язати Благодатну селищну раду надати дозвіл на складання проектно-кошторисної документації щодо реєстрації права власності на 40/100 площі, тобто 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі щодо поділу ділянки і присвоєння кадастрових номерів. 
Рішенням Нововолинського міського суду від 23.06.2020 позов задоволено частково. Постановлено визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на земельну ділянку площею 0,024 га для обслуговування 40/100 житлового будинку і господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 , що належить позивачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.10.2017 і зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 24.10.2017.
У решті позовних вимог відмовити.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, у якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на 40/100 від 0.38 га земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що судом не враховано положень статті 30 Земельного Кодексу Української РСР 1991 року, яка передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку при переході права власності на будинок, розташований на такій земельній ділянці. Із змісту мотивувальної частини апеляційної скарги та сформульованих у ній вимог вбачається, що позивачем оскаржено рішення в частині вирішення позову про визнання права власності на земельну ділянку.
В апеляційній скарзі відповідач  ОСОБА_4  просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішенні про відмову в позові. Зазначає про безпідставність позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, оскільки, земельна ділянка не належала спадкодавцю на праві власності. Указує про прийняття заяви про збільшення позовних вимог з порушенням положень цивільно-процесуального кодексу. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог належить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову про визнання права власності на земельну ділянку з таких підстав.
Судом встановлено, що рішенням Жовтневої селищної ради міста Нововолинська Волинської області від 08.05.1997 №7/2 (а.с.127) ОСОБА_4 передано безоплатно у приватну власність земельну присадибну ділянку в АДРЕСА_1 біля будинку, одержаного у спадщину від померлої матері, площею 0,38 га, на основі даних обласного державного архіву від 12.05.1997№ 834/1-38 (як колишній хутір).
Рішенням Жовтневої селищної ради міста Нововолинська Волинської області від 28.05.1997 №7/2 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва, обслуговування житлових будинків і господарських будівель, садівництва та переходу в постійне користування для ведення особистого підсобного господарства» (а.с.91-98) ОСОБА_4 передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки для будівництва, обслуговування житлових будинків і господарських будівель (присадибних) та в постійне користування для ведення особистого підсобного господарства за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку біля будинку одержавного у спадщину від матері у приватну власність, площею 0,38 га. 
На підставі цього рішення 07.10.1999 Жовтневою селищною радою міста Нововолинська Волинської області ОСОБА_4 видано Державний акт про право приватної власності на вказану земельну ділянку (а.с.9). 
З пояснювальної записки до технічної документації по складанню Державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.126), підставою для розробки технічної документації по виготовленню державного акта на право приватної власності на землю є вищезазначене рішення. Земельна ділянка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд, ведення підсобного господарства, загальною площею 0,38 га, з них 0,32 сільськогосподарських угідь, та 0,06 га під будівлями і дворами (а.с.128,129).
Крім того, актом від 14.07.1999 було погоджено межі з суміжними землекористувачами (а.с.127). 
Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 30.06.1999, ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 40/100 житлового будинку, розмір житлової площі якого складає 79,1 кв.м, з частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 (а.с.7). Нотаріусом було роз`яснено сторонам зміст статей 22, 30 Земельного кодексу України (1990 р.), 86 ЦК України (1963 р.). 
Відповідно до рішення Жовтневої селищної ради міста Нововолинська Волинської області від 17.11.2004 № 65 «Про впорядкування нумерації будинків (а.с.17), індивідуальний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з двох квартир, належить ОСОБА_4 квартира АДРЕСА_5 , ОСОБА_5 квартира АДРЕСА_6 . 
Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24.10.2017, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грабовською С.В. (а.с.8) та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.10) підтверджується, що спадкоємцем майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син ОСОБА_3 .
Спадкове майно складається з 40/100 частки житлового будинку з господарськими, побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Належність вказаного нерухомого майна спадкодавцю підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 30.06.1999 та зареєстрованого у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації 08.07.1999 року в реєстрову книгу за реєстровим номером №469.
Право власності позивача ОСОБА_3 на 40/100 частин житлового будинку з господарськими, побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за № 1387371607107 24.10.2017, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 
Відповідно до положень статті 30 Земельного Кодексу УРСР 1991 року, в редакціі Закону від 17.03.1999 року, чинній на час набуття спадкодавцем - батьком позивача ОСОБА_3 у власність 40/100 житлового будинку з господарськими будівлями, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. 
При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. 
Встановлено, що на час укладення договору купівлі-продажу будинку від 30.06.1999 між відповідачем ОСОБА_4 та батьком позивача ОСОБА_5 , земельна ділянка перебувала у користуванні ОСОБА_4 .
Тому, виходячи з положень статті 30 Земельного Кодексу УРСР 1991 року в наведеній редакції, до покупця будинку ОСОБА_5 перейшло не право власності на земельну ділянку, а право користування.
З матеріалів справи вбачається, що батько позивача - ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).
Відповідно до приписів статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкоємця), до інших спадкоємців.
Згідно з положеннями статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Нормами статі 120 ЗК України закріплено порядок переходу права на земельну ділянку у разі набуття права власності на будинок, будівлю або споруду.
Приписами цієї норми матеріального права визначено порядок переходу як права власності на земельну ділянку, такі і права користування земельною ділянкою у разі придбання будинку, будівлі чи споруди, залежно від того, на яких правових підставах належала земельна ділянка первинному власнику будинку, будівлі чи споруди. 
Згідно з частиною першою статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Тобто, зазначена норма визначає порядок переходу права власності на земельну ділянку від попереднього власника, у разі відчуження ним будинку, будівлі чи споруди.
Позивач набув право власності на частину будинку та господарських будівель в порядку спадкування після свого батька ОСОБА_5 , який не був власником земельної ділянки, на якій розташований придбаний ним за договором купівлі-продажу будинок, був лише землекористувачем відповідної частини земельної ділянки, тому позивач ОСОБА_3 помилково посилається на положення частини І ст.81 ЗК, ч.І статті 120 ЗК України, як на підставу виникнення у нього права власності на земельну ділянку, оскільки успадкувати особа може лише те право, яке належало спадкодавцю.
Наведеним спростовуються викладені в апеляційній скарзі позивачем ОСОБА_3 аргументи про наявність підстав для визнання за ним права власності на 40/100 частин земельної ділянки від площі 0.38 га на підставі частини І статей 81, 120 ЗК України.
Суд першої інстанції не звернув уваги на зміст статті 30 Земельного Кодексу УРСР 1991 року, в редакції Закону від 17.03.1999, положення статей 81,120 ЗК України у редакції, чинній на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 , які належить застосовувати у системному зв`язку з нормами спадкового права - статями 1216, 1218 ЦК України, не надав належної правової оцінки тій обставині, що на час укладення договору купівлі-продажу 40/100 частин будинку, відповідачу ОСОБА_4 , який виступав продавцем, земельна ділянка для обслуговування будинку належала на праві користування, на час смерті ОСОБА_5 , після смерті якого позивач успадкував будинок, його батько не був власником земельної ділянки, тому безпідставно визнав за позивачем право власності на земельну ділянку площею 0.024 га для обслуговування 40/100 частин житлового будинку га по АДРЕСА_1 .
Крім того, суд залишив поза увагою ту обставину, що на земельну ділянку площею 0,38 га по АДРЕСА_1 , відповідачу ОСОБА_4 , 07.10.1999 видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, який є чинним правовстановлюючим документом і на даний час недійсним не визнаний, позивач ОСОБА_3 не звертався до суду з позовними вимогами про визнання недійсним зазначеного Державного акта.
Суд першої інстанції помилково застосував при вирішенні даного спору Постанову КЦС ВС України від 26.12.2019 (справа № 364/515/19), оскільки правовідносини у вказаной справі є відмінними від тих, що виникли між сторонами у даній справі.
Зокрема, із постанови Верховного Суду у справі 364/515/19 вбачається, що позивач у цій справі набув у власність будинок на підставі договору купівлі - продажу будинку, укладеного безпосередньо з відповідачем, який водночас на час укладення договору, був власником земельної ділянки, на якій придбаний будинок розміщений, в той час як у даній справі, право власності на житловий будинок перейшло до позивача в порядку спадкування після смерті батька, якому земельна ділянка на праві власності не належала. 
Відмінними також є правовідносини у справі 6-2225цс16, розглянутій Верховним судом 12.10.2016 , оскільки предметом позову у цій справі є вимога про право користування земельною ділянкою. 
Також відсутня тотожність правовідносин і фактичних обставин у справах, за наслідками розгляду яких Верховним Судом України зроблені правові висновки у Постановах від12.10.2016 у справі № 6-2099цс16, від 11.02.2015 у справі № 6-2цс15, тому посилання місцевого суду на ці судові ріше6ння є недоречним. 
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках( частина І статті 13 ЦПК України)
Визначення предмета і підстави позову є правом позивача .
Відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Виходячи із змісту апеляційних скарг та вимог, викладених у їх прохальних частинах, рішення суду в частині відмови у позові ніким не оскаржувалось.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.10.2008 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.
Переглядаючи справу в межах доводів апеляційних скарг позивача ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 , в межах заявлених позивачем позовних вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу позивача належить залишити без задоволення, апеляційну скаргу відповідача - задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову про визнання права власності на земельну ділянку.
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 про порушення порядку прийняття заяви про зміну позовних вимог не передбачені нормами права як підстава для скасування рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Інші доводи апеляційних скрг зводяться до суб`єктивного тлумачення законодавства та обставин справи та не мають правового значення для її вирішення.
Відповідно до положень частини І статті 376 ЦПК України , підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Виходячи з вищевикладеного, на підставі статті 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання права власності на земельну ділянку необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у позові.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 та постановленням рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в оскарженій частині, на підставі ч.І статті 141 ЦПК України із позивача ОСОБА_3 в дохід держави належить стягнути судовий збір у розмірі 1152грн. 60 коп. 
Керуючись статями 367, 376, 382, 383, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
постановив:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 подану його представником ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задовольнити.
Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 23 червня 2020 року в даній справі в частині задоволення позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Відмовити у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Благодатної селищної ради міста Нововолинська Волинської області про визнання права власності на земельну ділянку.
Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 1152 грн. 60 коп. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий        
Судді: