Справа № 344/18171/18 
Провадження № 22-ц/4808/746/20 
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В. 
Суддя-доповідач Матківський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого                Матківського Р.Й.
суддів                        Василишин Л.В., Максюти І.О.
секретаря                 Маслей А. М.
з участю         відповідача приватного нотаріуса Дорошенко О.В., третьої особи ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко Олени Володимирівни, ОСОБА_4 , треті осіби, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про визнання недійсним правочину дарування та скасування державної реєстрації, з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2020 року, ухвалене суддею Шамотайлом О.В.,
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського округу Дорошенко О.В. та ОСОБА_4 про визнання судом фіктивним договору дарування частини квартири від 29 травня 2009 року з моменту його вчинення та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.05.2009р. приватний нотаріус Дорошенко О.В., перебуваючи  за межами робочого місця (нотаріальної контори), здійснила виїзд для вчинення нотаріальних дій - посвідчення Договору дарування частини квартири АДРЕСА_1 , що укладений між батьком ОСОБА_6 та сином ОСОБА_4 . Позивач зазначила, що про існування вказаного договору дізналася у травні 2018 року.
Як підставу для визнання правочину фіктивним позивач вказувала на порушення приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О.В. під час посвідчення договору дарування діючого законодавства, а саме положень Цивільного кодексу України, Закону України «Про нотаріат», а також Інструкції про вчинення нотаріальних дій. Зокрема, на переконання позивача відповідачем - приватним нотаріусом порушено вимоги ч.1 ст.717 ЦК України, в результаті чого в посвідченому договорі невірно зазначено термін «дарувальник», оскільки по тексту ОСОБА_6 записано саме як «дарувателя», а не «дарувальника», що в свою чергу, на думку позивача, вказує на ненадання зі сторони нотаріуса пункту 1 договору дарування від 29.05.2009р. юридичної значимості. Також, в підтвердження невідповідності посвідченого договору дарування вимогам законодавства, позивач вказала на невідповідність підпису ОСОБА_6 на договорі взірцю підпису, який зазначений у його паспорті, а також  не дотримання вимог, передбачених ст.43 та ст. 45 Закону України «Про нотаріат» стосовно порядку встановлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії та підписання договору. Враховуючи відповідні аргументи, позивач вказала на фіктивність договору дарування, у зв`язку з чим просила визнати його недійсним.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22.05.2019р. до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено - ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто за рахунок державного бюджету з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 1000 грн в рахунок відшкодування понесених судових витрат на отримання правничої допомоги.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що матеріали справи не містять доказів вчинення фіктивного правочину з обох сторін та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки реєстрація права власності на спірну частину в квартирі АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 згідно до витягу про реєстрацію  права власності на нерухоме майно №22885850 від 01.06.2009р. свідчить про реальність настання правових наслідків правочину.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
На дане рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи.
Суд першої інстанції не взяв до уваги її клопотання про витребування документів щодо відкриття таємниці вчинених нотаріальних дій за 29.05.2009 року за період часу з 14.00 по 14.45 год, коли нотаріус перебувала за межами робочого місця, не наклав примусові санкції за вимогами ст.146 ЦПК України, відносно вилучення письмових документів нотаріуса за 29.09.2009 року та реєстру вчинення нотаріальних дій за 2009 рік за реєстровими діями 1242 по 1254.
Суд незаконно відмовив ОСОБА_3 у проведенні почеркознавчої експертизи справжності підписів ОСОБА_6 у письмових документах.
Не враховано, що нотаріус ОСОБА_7 , перебуваючи за межами нотаріальної контори, не встановила учасника вчинення нотаріальних дій за 29.09.2009 року, правоздатність і дієздатність батька, який мав явні вади, як наслідок перенесеного мікроінсульту головного мозку.
Нотаріус ОСОБА_7 склала фіктивний текст договору. Оскільки неможливо встановити за 15 хв особу учасника нотаріальної дії та вчинити підписи на двох письмових документах та заповнити ще один журнал виїзду за межі нотаріальної контори.
Нотаріус ОСОБА_7 не виконала вимог ч.1 ст.717 та ст.1216 ЦК України, згідно яких 1/3 частина квартири не могла бути предметом дарунку.
       Апелянт зазначає, що в незаконний спосіб вдівець інвалід паралізований без ноги ОСОБА_6 , який мав 1/3 частину власності та право спадкування, з дня смерті жінки ОСОБА_8 залишився без власності, його тримали закритим без надання належної медичної допомоги та не допускали вільно приходити участковому лікарю для огляду вдівця інваліда.
Нотаріус ОСОБА_7 не мала права відкривати спадщину у травні 2009 року після смерті жінки ОСОБА_8 , складати в обманний спосіб заяву за реєстровим номером 1242, тому вона має нести відповідальність у сумі половини вартості 1/3 частини спірної квартири. 
Апелянт стверджує, що група осіб ОСОБА_9 та ОСОБА_10 отримали незаконний правочин довіреності №1248 від 29.05.2009 року на розпорядження усім майном ОСОБА_4 зареєстрували правочин договору 1244 від 29.05.2009 року та отримали витяг про зміну власності з ОСОБА_6 , увійшли у незаконну попередню домовленість із державним нотаріусом Дмитрук С.Д., яка проводить незаконну видачу 1/3 частини спадщини через що вдівець та інвалід ОСОБА_6 , який мав 1/3 частину та мав право на спадкування після смерті жінки, залишився без житла.
Також рішення ухвалено нелегітимним складом суду.
З цих підстав апелянт вважає, що суд першої інстанції завідомо незаконно відмовив їй у задоволенні позовних вимог.
Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу
Приватний нотаріус Дорошенко О.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення, як таке, що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права - без змін.
       Фактичні обставини справи, встановлені судом 
Судом першої інстанції встановлено, що згідно актового запису про смерть №1513 від 31.10.2011р. помер батько позивача - ОСОБА_6 .
За життя, ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_4 договір дарування, згідно якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дар належну 1/3 частину квартири під АДРЕСА_1 . Зі змісту даного договору вбачається, що частина квартири, яка передана в дар, належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду 20-11-1998 року на підставі розпорядження міського голови, від 30.10.1998 року №461.
Відповідний договір посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О.В. Разом з тим, договір містить інформацію стосовно порядку посвідчення даного правочину, відповідно до якої посвідчення відповідачем-1 ( ОСОБА_7 ) було здійснено на виклик за адресою: АДРЕСА_2 14 год. 30хв, у зв`язку з похилим віком дарувателя.
Судом досліджено подані позивачем копії довідок  Івано-Франківської центральної міської клінічної лікарні, згідно до яких ОСОБА_6 12.03.2009р. проведено операцію по ампутації правої нижньої кінцівки та 24.05.2007р. поставлено діагноз - ішемічний інсульт.
Відповідно до наданого відповідачем-1 ( ОСОБА_7 ) витягу з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2009р. (почато 08.05.2009р. №990, закінчено 26.06.2009р. №1455) приватним нотаріусом  Дорошенко О.В. за №1244 занесено реєстраційну дію по посвідченню договору дарування частини квартири по виклику за адресою, а саме: АДРЕСА_3 год. 30 хв. Крім того, сам договір містить інформацію про посвідчення на виклику у зв`язку із похилим віком дарувателя.
Відповідно до договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Дорошенко О.В., нотаріусом на останній сторінці договору здійснено запис стосовно предмету договору, згідно якого вказано, що частина квартири, що відчужується за договором належить дарувателю - ОСОБА_6 на праві особистої власності та отримано ним в порядку безоплатної приватизації державного житлового фонду.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 20.11.1998р., виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 ) належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 та членам її сім`ї: ОСОБА_6 - чоловіку та ОСОБА_11 - сину в рівних долях.
Відповідно до наданої суду копії свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові вбачається, що ОСОБА_11 (який в свідоцтві про право власності вказаний як син) ІНФОРМАЦІЯ_2 було змінено прізвище на ОСОБА_4 , про що відділом реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківського управління юстиції зроблено запис №263.
Позиція суду апеляційної інстанції
Позивач ОСОБА_3 у засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши відповідача ОСОБА_7 , яка вимоги скарги заперечила з наведених у відзиві підстав, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.
               Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач не довела позовних вимог та порушення її права.
       Позивач в обґрунтування фіктивності договору дарування від 29.05.2009р. вказала на порушення приватним нотаріусом порядку посвідчення договорів, оскільки батько позивача, дарувальник - ОСОБА_6 не мав можливості викликати нотаріуса, так як прикутий до ліжка, телефону в його кімнаті не було, а отже такі обставини, на переконання позивача, підтверджують відсутність наміру зі сторони дарувальника на реалізацію відчуження належної йому частки квартири.
       Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02.09.1993р. № 3425-XII «Про нотаріат».
Положенням ч.2 ст.1 Закону України «Про нотаріат» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).
       Згідно п.11 гл.ІІ Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах території діяльності держнотконтори чи визначеного для приватного нотаріуса нотаріального округу.
Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса,  у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи та ін.) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями.
Отже, здійснюючи посвідчення договору дарування приватний нотаріус діяв у відповідності до вищевказаних норм законодавства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.
При посвідченні правочинів нотаріус з`ясовує обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які є учасниками правочинів (ст.44 Закону України «Про нотаріат»), виходячи з того, що цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати,  а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання.
Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).
Відповідно до положень ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно із положеннями ст.36 ЦК України цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами, азартними іграми тощо і тим ставить себе чи свою сім`ю, а також інших осіб, яких вона за законом зобов`язана утримувати, у скрутне матеріальне становище.
Разом з тим, ч.1 ст.225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. У справі слід давати належну оцінку в сукупності з доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст.225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Із наданих доказів у справі, не вбачається встановлених фактів щодо існування рішень судів про обмеження або позбавлення ОСОБА_6 станом на момент укладення договору дарування цивільної дієздатності.
Крім того, доказів того, що ОСОБА_12 на час укладення оспорюваного договору дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав.
Враховуючи зазначене, колегія суддів відхиляє доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що не враховано, що нотаріус ОСОБА_7 , перебуваючи за межами нотаріальної контори, не встановила учасника вчинення нотаріальних дій за 29.09.2009 року, правоздатність і дієздатність батька, який мав явні вади, як наслідок перенесеного мікроінсульту головного мозку.
Що стосується доводів ОСОБА_3 про те, що суд незаконно відмовив їй у проведенні почеркознавчої експертизи справжності підписів ОСОБА_6 у письмових документах, то такі колегія суддів відхиляє, оскільки позивач у матеріалах справи відсутнє клопотання, у якому позивач просить суд призначити вказану експертизу.
ОСОБА_3 в апеляційній скарзі посилається на те, що нотаріус ОСОБА_7 не виконала вимог ч.1 ст.717 та ст.1216 ЦК України, згідно яких 1/3 частина квартири не могла бути предметом дарунку.
Так, згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК України).
Відповідно до договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Дорошенко О.В., нотаріусом на останній сторінці договору здійснено запис стосовно предмету договору, згідно якого вказано, що частина квартири, що відчужується за договором належить дарувателю - ОСОБА_6 на праві особистої власності та отримано ним в порядку безоплатної приватизації державного житлового фонду.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 20.11.1998р., виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 ) належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 та членам її сім`ї: ОСОБА_6 -чоловіку та ОСОБА_13 - сину в рівних долях.
В свідоцтві про право власності на житло від 20.11.1998р. вказано про рівність часток кожного співвласника у квартирі по АДРЕСА_2 .
Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 28.05.2009р. для подання в нотаріальну контору з метою відчуження вбачається, що трьохкімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_6 на праві приватної форми власності з часткою у розмірі по 1/3 кожному власнику.
Одночасно судом взято до уваги, що співвласниками трьохкімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 були ОСОБА_8 та члени її сім`ї ОСОБА_4 (попереднє прізвище ОСОБА_11 - син) та ОСОБА_6 (чоловік)
Враховуючи, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 20.05.2009р. ОСОБА_6 не було порушено гарантоване положеннями ст.361 ЦК України право на розпорядження своєю часткою у власності на квартиру, оскільки мало місце дарування між співвласниками квартири, які є між собою членами сім`ї і лише в межах належних їм часток.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що 1/3 частина квартири не могла бути предметом дарунку, не заслуговують на увагу.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 також посилалася на фіктивність укладеного договору дарування, суд першої інстанції дав належну оцінку зазначеним доводам позивача.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
У пункті 24 постанови Пленуму ВС України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9 судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК України).
При фіктивному правочині має бути відсутнім намір створити правові наслідки на момент його вчинення, і як наслідок неможливе виникнення будь-яких майнових наслідків (передача майна), оскільки такий правочин не може їх породжувати.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1 та 5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст.203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у ст.215 ЦК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Наведене означає, що особа, права якої порушено, має скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.(ст. 77 ЦПК України).
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Матеріали справи не містять наданих позивачем доказів вчинення фіктивного правочину з обох сторін та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки реєстрація права власності на спірну частину в квартирі АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 згідно до витягу про реєстрацію  права власності на нерухоме майно №22885850 від 01.06.2009р. свідчить про реальність настання правових наслідків правочину.
Крім того, судом встановлено, що згідно до договору купівлі-продажу від 10.12.2009р. квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_5 та 15.12.2009р. здійснено державну реєстрацію права власності за нею, а надалі на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.2017р. власником даної квартири стала ОСОБА_1 .
Вищезазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги про фіктивність оспорюваного договору дарування, які позивачем не доведені.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що сама по собі незгода позивача, яка є донькою дарувальника за оспорюваним правочином, із фактом дарування ОСОБА_4 , який є братом позивача, належної їх батьку частини квартири, не може бути підставою для задоволення заявлених вимог.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що в незаконний спосіб вдівець інвалід паралізований без ноги ОСОБА_6 , який мав 1/3 частину власності та мав право спадкування, з дня смерті жінки ОСОБА_8 залишився без власності, його тримали закритим без надання належної медичної допомоги та не допускали вільно приходити участковому лікарю для огляду вдівця інваліда. Вказані доводи колегія суддів відхиляє, оскільки вони не підтверджені жодними доказами: позивач не надала своїх звернень з цього приводу до компетентних органів чи відповідей цих органів, а також не пояснила, чому про це вона заявляє тільки в 2018 році, подавши заяву, яка ґрунтується тільки на її майнових інтересах як спадкоємця за законом, аж через сім років після смерті свого батька, коли він очевидно не в змозі спростувати такі доводи.
У цій справі предметом позову є вимога про визнання фіктивним договору дарування частини квартири, який посвідчений нотаріусом 29.05.2009 р. за реєстраційним номером №1244, тому зазначення у апеляційній скарзі про інші нотаріальні дії, а також нотаріальні дії, вчинені іншим нотаріусом ( ОСОБА_14 ), не має відношення до цієї справи.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що рішення ухвалено нелегітимним складом суду, колегія суддів відхиляє, оскільки такі нічим не підтверджені.
Інші доводи (завдання позивачу нотаріусом шкоди) колегія суддів не приймає до уваги в силу вимог ст.367 ЦПК України, оскільки такі виходять за межі позовних вимог і не були предметом розгляду у суді першої інстанції.
               Із змісту позовної заяви та апеляційної скарги видно, що жодні права позивача не порушені, оскільки вона спадщину після смерті батька не прийняла.
       Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що подані суду позивачем докази ґрунтуються на припущеннях, що є підставою для встановлення необґрунтованості позовних вимог та відмови у задоволенні позову, а, крім того, судом не встановлено належних підстав вважати, що права та охоронювані законом інтереси позивача були порушені укладенням оспорюваного договору.
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.
               Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
               Повний текст постанови складено 29 липня 2020 року.

Головуючий                                                                Р.Й. Матківський
Судді                                                                        Л.В. Василишин
І.О. Максюта