КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року                                                                                                          місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 761/45742/19                                            
номер провадження: 22-ц/824/5997/2020                        
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Кашперської Т.Ц., Савченка С.І.,
за участю секретаря - Орел П.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - адвоката Мунька Олександра Миколайовича на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року у складі судді Осаулова А.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: директор-розпорядник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Ворушилін Костянтин Миколайович, директор-розпорядник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Рекрут Світлана Валеріївна, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Гончаров Сергій Іванович, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Савельєва Анна Миколаївна, про відшкодування майнової шкоди у вигляді стягнення коштів гарантованої суми, трьох відсотків річних, інфляційних збитків за невиплату депозитного вкладу та моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним вище позовом, який мотивувала тим, що 25 квітня 2014 року між нею та публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Український фінансовий світ» (далі - ПАТ КБ «Український фінансовий світ») було укладено договір банківського рахунку №PRIV_KIEV. 1133/1, за умовами якого банк відкрив їй поточний рахунок № НОМЕР_1 в національній валюті і зобов`язувався здійснювати розрахунково-касове обслуговування. Вказувала, що               25 червня 2014 року на її рахунок було перераховано кошти у розмірі 185 000 грн 00 коп. на підставі договору про поворотну фінансову допомогу, укладеного між ПАТ КБ «Український фінансовий світ» та ОСОБА_2 , та того ж дня вона подала до банку платіжне доручення №1 про перерахування цих грошових коштів  з поточного рахунку № НОМЕР_1 на поточний рахунок № НОМЕР_2 в акціонерному товаристві «Укрексімбанк». Однак ПАТ КБ «Український фінансовий світ» вказане платіжне доручення не виконав і грошові кошти не перерахував, у зв`язку з чим  на її поточному рахунку обліковуються кошти в сумі 185 000 грн 00 коп.
Вказувала, що 14 серпня 2014 року на підставі постанови Правління Національного банку України від 14 серпня 2014 року №491 Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення № 69 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Український фінансовий світ», а 13 листопада 2014 року Фондом прийнято рішення «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» та призначено ОСОБА_3 уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку.
Зазначала, що 05 липня 2014 року вона звернулась до уповноваженої особи Фонду Гончарова C.І. з проханням повернути їй грошові кошти згідно банківського рахунку в сумі 185 000 грн 00 коп., який 02 грудня 2014 року повідомив їй, що договір банківського рахунку від 25 червня 2014 року NQPRIV_KIEV.1 133/1 є таким, що порушує публічний порядок, а тому згідно з ч.ч.1,2 ст.228 ЦК України є нікчемним. Вказувала, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року було задоволено її адміністративний позов та визнано протиправною бездіяльність уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» Гончарова С.І. щодо не включення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню за договором банківського рахунку від 25 червня 2014 року, а також зобов`язано уповноважену особу  Фонду Гончарова С.І. подати до Фонду додаткову інформацію щодо неї як вкладника, яка має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» за рахунок коштів Фонду із визначенням суми, що підлягає відшкодуванню за договором банківського рахунку від                     25 червня 2014 року. Однак Фонд відмовив позивачу у виплаті гарантованої суми відшкодування. 
Вказувала, що 18 липня 2018 року Фонд листом повідомив про те, що її включено до загального реєстру вкладників ПАТ «КБ «Український фінансовий світ», які мають право на відшкодування вкладів за рахунок Фонду, однак виплатити гарантовану суму вкладу неможливо, оскільки за заявою Фонду слідчим відділом Дніпровського УП ГУ НП України в місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні                               №12014100040017478, в рамках якого постановою слідчого належні їй грошові кошти визнано речовими доказами.  Зазначала, що 18 липня 2019 року постановою слідчого відділу Дніпровського УП ГУ НП України в місті Києві скасовано постанову слідчого про визнання речовими доказами в частині грошових коштів, які перебувають на її рахунку у                               ПАТ КБ «Український фінансовий світ». Проте Фонд листом від 28 серпня 2019 року                    №27-14846/19 повідомив позивачу про неможливість виплатити гарантовану суму вкладу, оскільки 05 червня 2019 року уповноваженою особою Фонду було подано державному реєстратору документи для реєстрації припинення банку як юридичної особи та 05 червня 2019 року Фонд завершив виплати гарантованих сум за вкладами банку. Вважала, що  відмова відповідача у виплаті їй гарантованого відшкодування є протиправною, чим порушено її майнові права на отримання гарантованої суми вкладу, заподіяно їй збитків та завдано моральну шкоду.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з Держави Україна на свою користь в рахунок відшкодування майнової та моральної шкоди, яка завдана неправомірними діями Фонду та його посадовими особами, грошові кошти у розмірі 1 644 030 грн 00 коп., яка складається з: гарантованої суми відшкодування у розмірі 185 000 грн 00 коп.; трьох проценти річних у розмірі 27 000 грн 00 коп.; індексу інфляції у розмірі 406 380 грн 00 коп.; моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн 00 коп., а також просила стягнути правову допомогу у розмірі 25 650 грн 00 коп.
У грудні 2019 року Фонд подав до суду першої інстанції клопотання про закриття провадження у справі.
Клопотання мотивоване тим, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин і за його вимогами Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, що виконує функцію державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір стосовно здійснення гарантованих виплат і коштів фінансових санкції у вигляді інфляції та трьох відсотків річних та похідні вимоги про стягнення моральної шкоди є публічно-правовими та належать до юрисдикції адміністративних судів. Тому вважав, що наявні підстави для закриття провадження на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України у зв`язку з тим, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року  провадження у даній справі закрито.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Мунько О.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що, закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції не дав оцінки усталеній практиці Верховного Суду про те, що вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин. Вказує, що у даному випадку спір має приватноправовий характер, оскільки обумовлений порушенням приватного права позивача на стягнення майнової і моральної шкоди, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Зазначає, що оскільки лише Фонду за договором доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а спірні правовідносини виплавають з укладених між банком і фізичною особою договорів, уповноважена особа Фонду та Фонд у цьому випадку діють як представники сторони договірних відносин. Вважає, що спірні правовідносини, які склалися між сторонами мають приватно-правовий характер, незважаючи на участь у них Фонду, як юридичної особи публічного права, а відтак вказаний спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства.  Зазначає, що суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року (справа № 811/568/16), правові висновки Великої палати Верховного Суду, викладені у постановах від 15 березня 2018 року (справа № 461/1390/16-ц) від 17 жовтня 2018 року (справа № 464/1874/17),  від 27 лютого 2019 року (справа № 405/4179/18), від 12 березня 2019 року (справа №920/715/17), від 28 лютого2018 року (справа № 234/14299/15-ц). 
Представник Фонду Музичук Л.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними. Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки Фонд є державною спеціалізованою установою, що виконує функцію державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір стосовно здійснення гарантованих виплат і коштів фінансових санкції у вигляді інфляції та трьох відсотків річних та похідні вимоги про стягнення моральної шкоди є публічно-правовими та належать до юрисдикції адміністративних судів. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу  суду першої інстанції - без змін. 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної  скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Закриваючи провадження у  справі, суд першої інстанції керувався п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України й виходив із того, що спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду є публічно-правовим і не є спором у зв`язку з процесом ліквідації банку, а має окремий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами. Тому суд дійшов висновку, що даний спір про стягнення коштів гарантованої суми за невиплату вкладу підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
Позовні вимоги про стягнення з Фонду інфляційних втрат та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання за період після виплати Фондом відшкодування за вкладами стосуються безпосередньо правомірності дій останнього, пов`язаних з виплатою вкладнику відшкодування за вкладами, тому підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Також суд зазначив, що оскільки стягнення моральної шкоди позивач пов`язує із невиконання відповідачем обов`язку з виплати гарантованої суми за вкладом, тому ця вимога також підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.      
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що                   25 червня 2014 року між ПАТ КБ «Український фінансовий світ» та ОСОБА_1 було укладено договір банківського рахунку, за умовами якого позивачу відкрито поточний рахунок для здійснення розрахунково-касового обслуговування.  Того ж дня, 25 червня 2014 року на вказаний рахунок позивача було перераховані грошові кошти у розмірі                      185 000 грн 00 коп.
Постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2014 року «Про віднесення ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 14 серпня 2014 року №69 «Про затвердження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Український фінансовий світ», згідно з яким з 15 серпня 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію у цьому банку - Гончарова С.І.
Постановою правління Національного банку України від 10 жовтня 2014 року №71 було відкликано банківську ліцензію у ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» та вирішено його ліквідувати.
Наказом уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ КБ «Український фінансовий світ» від 30 жовтня 2014 року створено комісію для визнання нікчемних правочинів (договорів) банківських вкладів.
Вказаною комісією визнано нікчемність договору банківського рахунку від 25 червня 2014 року, укладеного між ПАТ КБ «Український фінансовий світ» та ОСОБА_1 .
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 та визнано протиправною бездіяльність уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» Гончарова С.І. щодо невключення ОСОБА_1 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню за договором банківського рахунку від 25 червня 2014 року, укладеного між ПАТ КБ «Український фінансовий світ» та ОСОБА_1 .
Зобов`язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» Гончарова С.І.  подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню за договором банківського рахунку від 25 червня 2014 року.
Відповідно до листа Фонду від 18 липня 2018 року №27-14662/18 ОСОБА_1 включено до загального реєстру вкладників ПАТ КБ «Український фінансовий світ», які мають право на відшкодування вкладів за рахунок Фонду.  
Судом першої інстанції встановлено, що Фонд не виплатив ОСОБА_1 гарантовану суму відшкодування коштів за її вкладом.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод          від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У ст.124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно зі ст.125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Частиною 1 ст.19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Разом з тим відповідно до ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень      (п.7 ч.1 ст.4 цього Кодексу).
З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України від 23 лютого 2012 року №4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон №4452-VI). Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.
Відповідно до п.17 ч.1 ст.2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
За змістом ст.3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.
Згідно із ч.1 ст.4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними ч.2 ст.4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.
На підставі ч.ч. 1,2 ст. 6 цього Закону в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис гривень. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.
У разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених ч.2 ст.77 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку (ч. 6 ст.26 Закону № 4452-VI).
Нормами ст.27 цього Закону установлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, зокрема: уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку; уповноважена особа Фонду формує перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду; Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду та оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України».
Відповідно до ч.1 ст.28 цього Закону Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.
За приписами ч.1 ст.54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.
Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом № 4452-VI. Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.
Правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.
Зі змісту позову вбачається, що позивач просила стягнути з відповідачів гарантовану суму відшкодування у розмірі 185 000 грн 00 коп., три проценти річних у розмірі 27 000 грн 00 коп. та індекс інфляції у розмірі 406 380 грн 00 коп., що нараховані відповідно до ст.625 ЦК України, моральну шкоди у розмірі 1 000 000 грн 00 коп., яка була заподіяна їй внаслідок протиправних дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у зв`язку з невиплатою гарантованої суми вкладу, а також правову допомогу у розмірі 25 650 грн 00 коп.
Враховуючи викладене, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн 00 коп. (якщо адміністративна рада Фонду згідно з п.17 ч.1 ст.9 Закону № 4452-VI не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
Вказаний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц, від 10 квітня 2019 року справі № 761/10730/18, від 15 січня 2020 року у справі № 334/452/18.
Відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Майнові вимоги позивача про стягнення передбачених ст.625 ЦК України 3 % річних з урахуванням індексу інфляції за прострочення грошового зобов`язання з виплати гарантованого відшкодування за договором банківського рахунку, звернені позивачем до Фонду та стосуються правомірності дій останнього, пов`язаних із виплатою відшкодування за цим договором.
Такий спір пов`язаний із виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати суми гарантованого відшкодування та застосування відповідальності за несвоєчасне виконання такої виплати, тому є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі                            № 761/10730/18 (провадження №14-116цс19) зазначено, що вимоги про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання зверненні позивачкою до Фонду та стосуються безпосередньо правомірності дій останнього пов`язаних із виплатою відшкодування за вкладами, а тому також підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суду складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 761/11256/17 (провадження № 61-31354сво18).
Тому доводи апеляційної скарги про те, що спірні правовідносини, які склалися між сторонами мають приватно - правовий характер, є необґрунтованими з наведених вище підстав.
Вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від основних вимог та за правилами ч.5 ст.21 КАС України підлягають розгляду адміністративним судом, оскільки заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 08 липня 2020 року у справі № 761/8558/17 (провадження № 61-11506св18).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.   
Отже, встановивши, що позовні вимоги у цій справі за своєю природою випливають із спору щодо невиплати Фондом коштів за відповідним вкладом в межах гарантованої суми відшкодування, є вимогами саме до Фонду, що підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.
Отже, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, і не свідчить про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від                 23 травня 2018 року (справа № 811/568/16), правові висновки Великої палати Верховного Суду, викладені у постановах від 15 березня 2018 року (справа № 461/1390/16-ц) від 17 жовтня 2018 року (справа № 464/1874/17),  від 27 лютого 2019 року (справа № 405/4179/18), від 12 березня 2019 року (справа №920/715/17), від 28 лютого2018 року (справа № 234/14299/15-ц), не приймаються апеляційним  судом до уваги, оскільки у цих постановах Верховний Суд не досліджував питання юрисдикції стосовно спірних правовідносин, які виникли між Фондом і вкладником, що претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків судів першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди представника позивача з висновком суду першої інстанцій щодо їх оцінки.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.         
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,  
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мунька Олександра Миколайовича - залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Головуючий 
 
Судді: