Номер провадження: 22-ц/813/2551/20 
Номер справи місцевого суду: 520/15275/16-ц
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О.І.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Сегеди С.М., Цюра Т.В.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року, ухваленого під головуванням судді Калашнікової О.І., -
                                        в с т а н о в и в:
У грудні 2016 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який згодом був уточнений та поданий до  ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації,в якому просив визнати, поширеною ОСОБА_1 , інформації на її сторінці, що розташована на веб-сайті Фейсбук в мережі інтернет від ІНФОРМАЦІЯ_1 року недостовірною та такою що принижує честь, гідність та ділову репутацію, зобов`язати ОСОБА_1 , спростувати недостовірну інформацію викладену на її сторінці, що розташована на веб-сайті Фейсбук в мережі інтернет від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати.
В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 року, в мережі інтернет, зокрема на веб-сайті Фейсбук на її сторінці було поширено інформацію, а саме твердження, що ОСОБА_2 разом з п`ятьма колегами по службі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 побив при затриманні за вчинене адміністративне правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП громадянку ОСОБА_8 . Про вказаний факт поширення відповідачем вищевказаної інформації ОСОБА_2 стало відомо з численних звернень до нього різних осіб: а саме ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .
Також позивач зазначив, що 07 листопада 2016 року Приморським районним судом м. Одеси відносно громадянки ОСОБА_8 було винесено постанову, за якою останню було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 185 КУпАП «Злісна непокора законному розпорядженню або вимозі поліцейського, члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, військовослужбовця».
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року позов  ОСОБА_2 задоволений частково. 
Визнано недостовірною інформацію, поширену ОСОБА_1 у повідомленні на її сторінці розташованій на веб - сайті Фейсбук в мережі Інтернет від ІНФОРМАЦІЯ_1 року в частині (мовою першоджерела): «… ОСОБА_14 , была избита...»;- «…бьют ее,...Их фамилии: ОСОБА_2 ,…».
Зобов`язано ОСОБА_1 у місячний строк після набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену нею про ОСОБА_2 у такий же спосіб, у який інформація була поширена, а саме - шляхом публікації на сторінці ОСОБА_1 , що розташована на веб - сайті Фейсбук в мережі Інтернет наступного змісту:
«СПРОСТУВАННЯ! Інформація стосовно ОСОБА_2 - інспектора роти № 3 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у м. Одесі Департаменту патрульної поліції в частині про побиття ним громадянки ОСОБА_8 , що була мною поширена у публікації від ІНФОРМАЦІЯ_1 року про ситуацію, яка мала місце 07.10.2016 року біля буд. АДРЕСА_1 є неправдивою та недостовірною».
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати.
В іншій частині позов ОСОБА_2 залишений без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням фактичних обставин, що мають значення для справи. 
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги  ОСОБА_1 зазначає, що суд приймаючи рішення не звернув уваги на те, що  ОСОБА_1 не є первісним і єдиним розповсюджувачем інформації про обставини затримання ОСОБА_8 ; судом неправомірно відхилено клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження по справі до розгляду по суті та постановлення вироку або до закриття досудового кримінального провадження по факту перевищення службових повноважень при затриманні громадянки ОСОБА_8 працівниками патрульної поліції, в тому числі ОСОБА_2 ; також судом не надано жодної оцінки наявному в матеріалах справи Акту судово-медичного дослідження ОСОБА_8 , та не досліджено причинно-наслідковий зв`язок затримання громадянки та наявності слідів побоїв. 
У своєму відзиві ОСОБА_2 зазначив, що суд першої інстанції виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно та всебічно з`ясував всі обставини справи, надав оцінку поданим сторонами доказам з огляду на їх належність, допустимість та достовірність та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.
Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.
Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.
На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.
За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено головуючого суддю Комлева О.С. зі складом колегії суддів (а.с. 28 т. 2).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31 січня 2019 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 була прийнята до провадження та призначена до розгляду (а.с. 29-30 т. 2).
Справа призначалась до розгляду у судові засідання на 17.04.2019 року, 24.07.2019 року, 13.11.2019 року, 06.05.2020 року, 01.07.2020 року, однак її розгляд було відкладено з об`єктивних причин, а саме: неналежне сповіщення, неявка сторін, розгляд питання про відвід судді, іншим складом суду, знаходження судді у відпустці.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.
Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.
В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.
У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.
У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.
Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.
З січня 2019 року по серпень 2020 року внаслідок автоматизованого розподілу в провадження судді Комлевої О.С. надійшло понад 1000 справ, з яких розглянуто 658 справ.
З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості розглянути справу у строки, передбачені національним законом.
В судове засідання, призначене 05 серпня 2020 року, апелянт ОСОБА_1 , а також третя особа ОСОБА_16 не з`явились, були сповіщені належним чином (а.с. 100, 101 т. 2).
Апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 перебуває у провадженні суду апеляційної інстанції з березня 2018 року (а.с. 216 т. 1).
Відповідно до статті 44 ЦПК України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи за відсутності апелянта ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_16 , які належним чином повідомлені про день та час розгляду справи в суді апеляційної інстанціїу відповідності до ст. 131 ЦПК України.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 07.10.2016 року о 13 годині 50 хвилин, в АДРЕСА_1 , громадянка ОСОБА_8 здійснила злісну непокору законному розпорядженню співробітника поліції, на вимогу інспекторів припинити правопорушення не відреагувала, тому була затримана. За цим фактом відносно ОСОБА_8 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 185 Кодексу України про адміністративне правопорушення.
У приміщення Портофранківського відділення поліції Приморського відділу поліції в м. Одеса ГУНП в Одеській області, де складались матеріали про адміністративне правопорушення відносно громадянки ОСОБА_8 прибула відповідач ОСОБА_1 
ІНФОРМАЦІЯ_1 р. в денний час в мережі Інтернет на веб - сайті Фейсбук відповідачем на її сторінці було розміщено інформацію (мовою оригіналу):
«…Вчера 07.10.2016 г. волонтер группы «Берегиня», ОСОБА_14 , была избита ШЕСТЬЮ молодчиками - полицаями Одесской патрульной полиции.
Представьте себе - ШЕСТЕРО молодых моральных уродов, одетых в форму, вооруженных, хватают 50-и летнюю женщину, бьют ее, одевают наручники, запихивают в свою машину и везут в клетке, как собаку в Портофранковское отделение...
Все эти шестеро из 3-й роты, 3-го батальона Одесского управления патрульной полиции.
Их фамилии: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7.
Когда я приехала в Портофранковское отделение полиции, увидела одного из этих шестерых (ОСОБА_2), который сидел за столом и составлял административный протокол по ст. 185 (злостное неподчинение) на ОСОБА_17 .
У ОСОБА_16 была опухшая ссадина над губой, все руки в синяках, а двигать правой рукой она вообще не могла. Видно было, что женщина испытывает очень сильную боль. Я спросила этого ОСОБА_2 - "Зачем вы ее били?" На что, это ЧМО мне ответило: "Никто ее не бил.. Это было обычное задержание..."
Вот они, во всей красе, последствия ОБЫЧНОГО ЗАДЕРЖАНИЯ беззащитной женщины.
Скорая увезла ОСОБА_16 в больницу.
И все могло остаться, как всегда безнаказанным, если бы не вмешательство в ситуацию Одесской областной прокуратуры.
Сразу на этих шестерых было возбуждено уголовное дело и начато расследование.
Менты переполошились, приехали двое из Управления внутренней безопасности. Я видела как они отводят прокурора в сторонку и пытаются с ним договориться. Но, видимо не получилось и они всей толпой - эти шестеро патрульных, которые били ОСОБА_16 и эти двое из Управления внутренней безопасности, поехали в больницу.
Уже в больнице эти «правоохранители» бегали за врачами, которые осматривали пострадавшую и договаривались о «нужных» врачебных заключениях….» (посилання на сторінку 
ІНФОРМАЦІЯ_18 ІНФОРМАЦІЯ_2).
Звертаючись до суду, позивач стверджував, що поширена ОСОБА_1 інформація в частині, що ОСОБА_19 була побита працівником поліції ОСОБА_2 є не правдивою, а її поширення ганьбить його ділову репутацію та завдає йому моральної шкоди.
Також ОСОБА_2 зазначав, що свідомо поширена відповідачем інформація формує суспільну думку щодо здійснення позивачем, як поліцейським, протиправної та злочинної діяльності. Ця негативна інформація доведена до невизначеного кола осіб бо поширена в загальнодоступній мережі Інтернет, що на його думку, свідчить про мету ОСОБА_1 завдати максимально можливої шкоди честі, гідності та діловій репутації ОСОБА_2 . 
Також поширена ОСОБА_1 інформація має для нього негативні наслідки, оскільки при проведенні атестування поліцейських, з метою оцінки його ділових, професійних, особистих якостей має бути прийнята до уваги атестаційною комісією.
Відповідачка ОСОБА_1 , стверджувала, що факт побиття ОСОБА_16 співробітниками поліції підтверджується належними і достовірними доказами: фотофіксацією фізичного стану постраждалої від побиття, актом судово-медичного дослідження №3092 ОСОБА_16 , поясненнями самої постраждалої, поясненнями свідків. Відповідачка доводила, що «самотужки, психічно здорова жінка, нанести собі такі побої та ушкодження, не в змозі». Називаючи ОСОБА_2 і його співробітників «моральними уродами» вона - ОСОБА_1 «висловила свою особисту думку щодо скоєного ними і своє оціночне судження».
Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, суд першої інстанції виходив з наступного.
Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію», реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
У відповідності з ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
Згідно ч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація про особу вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.
Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів N 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна , Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних засад демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п.2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року за N 1 « при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право».
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо…) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Статтею 277 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому, негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. 
Відповідно до абзацу 2 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009, N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо суд ухвалює рішення про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні, за необхідності, суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо).
Судом встановлено, що відповідачка поширила щодо позивача недостовірну інформацію, яка є негативною: відповідач фактично вказала на вчинення відповідачем правопорушення, за яке передбачена кримінальна відповідальність - перевищення влади або службових повноважень, якщо воно супроводжувалося насильством, застосуванням зброї або болісними діями.
Також судом було встановлено, що із досліджених відеозаписів з нагрудних камер поліцейських за 07.10.2016 року з місця події, зображення дій, які б свідчили, що патрульний поліцейський ОСОБА_2 вчинив побиття ОСОБА_16 не містять, також з наданих пояснень ОСОБА_16 не вбачалося, що поліцейський ОСОБА_2 спричинив її побиття.
На підставі вищевикладених обставин, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що відомості, розповсюджені ІНФОРМАЦІЯ_1 року в мережі Інтернет ОСОБА_1 на сторінці 
ОСОБА_18 ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у відношенні ОСОБА_2 фактично повідомляють необмеженому колу осіб про протиправні дії, які начебто мали місце з боку позивача по відношенню до ОСОБА_16 - « ОСОБА_16 ,была избита ШЕСТЬЮ молодчиками - полицаями Одесской патрульной полиции. Все эти шестеро из 3-й роты, 3-го батальона Одесского управления патрульной полиции. Их фамилии: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7» (мовою оригіналу). 
Висновки суду про те, що розповсюджена ОСОБА_1 інформація про побиття ОСОБА_2 громадянки ОСОБА_16 не має ознак оціночних суджень у розумінні ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» є вірними, оскільки оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири, оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
У зв`язку з тим, що недостовірна інформація, яка була поширена відповідачем, є неправдивою, суд на законних підставах задовольнив позов частково, зобов`язавши ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_2 .
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд приймаючи рішення не звернув уваги на те, що  ОСОБА_1 не є первісним і єдиним розповсюджувачем інформації про обставини затримання ОСОБА_8 ,колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у відповідності до матеріалів справи, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, а саме про захист честі, гідності та ділової репутації до ОСОБА_1 . 
Доводи про те, що судом неправомірно відхилено клопотання ОСОБА_1  про зупинення провадження по справі до розгляду по суті та постановлення вироку або до закриття досудового кримінального провадження по факту перевищення службових повноважень при затриманні громадянки  ОСОБА_8  працівниками патрульної поліції, в тому числі ОСОБА_2 , а також про те, що судом не надано жодної оцінки наявному  в матеріалах справи Акту судово-медичного дослідження ОСОБА_8 , та не досліджено причинно-наслідковий зв`язок затримання громадянки та наявності слідів побоїв,колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 06 серпня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра