Постанова
Іменем України
 
25 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 520/14/19
 
провадження № 61-23199св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Головне управління Національної поліції в Одеській області,
третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 22 травня 2019 року у складі судді 
Бескровного Я. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 12 листопада 
2019 року у складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., 
Сєвєрової Є. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про стягнення моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до Київського районного суду міста Одеси з відповідними скаргами на бездіяльність слідчого СВ Київського ВП у місті Одеси ГУНП в Одеській області і ухвалами слідчих суддів Київського районного суду міста Одеси його скарги задоволені, визнавалась бездіяльність слідчого незаконною, слідчого зобов`язано вчинити певні дії у кримінальному провадженні № 12015160480007326 від 27 грудня 
2015 року відкритому за ознаками статті 384 КК України (завідомо неправдиве показання). 
 
Станом на 2019 рік досудове розслідування триває 37 місяців, рішення по справі упродовж розумних строків не прийнято, факт скоєння злочину доведено та підтверджено матеріалами справи, особу, яка скоїла кримінальне правопорушення, до відповідальності не притягнуто, шкоду завдану злочином не відшкодовано, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі-ЄРДР) не надано, жодної процесуальної дії за його участю не проведено.
 
Посилаючись на те, що бездіяльністю СВ Київського ВП у місті Одеси ГУНП в Одеській області позивачу спричинена моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 500 000,00 грн, ОСОБА_1 просив задовольнити його вимоги на підставі статей 23, 1167, 1174 ЦК України.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 22 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги про стягнення в безспірному порядку з рахунків Головного управління національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн не підлягають задоволенню, оскільки така шкода може відшкодуватись не за рахунок коштів Головного управління національної поліції в Одеській області, а за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Рішення Київського районного суду міста Одеси від 22 травня 2019 року змінено в його мотивувальній частині та залишено без змін в його резолютивній частині.
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції в його мотивувальній частині, апеляційний суд вказав про те, що висновок місцевого суду про те, що завдана позивачам шкода має бути відшкодована не органами ГУНП в Одеській області, а за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України є неправильним, оскільки окремі юридичні особи, в тому числі, ГУНП в Одеській області, самостійно несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями, є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та шкода, у разі дійсного його заподіяння, повинна відшкодовуватись з рахунків таких органів, тобто за рахунок бюджетів, передбачених для вказаних органів, а останні зобов`язані вжити всіх заходів щодо забезпечення відповідних асигнувань, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 01 серпня 2018 року у справа № 520/4116/16 (провадження № 61-3767св18). 
 
Погоджуючись з висновком місцевого суду про відмову у позові, апеляційний суд вказав, що сам факт визнання бездіяльності слідчого та зобов`язання ухвалами суду зобов`язати його розглянути клопотання, заяви ОСОБА_1 у кримінальному провадженні не свідчить про протиправність дій посадових осіб ГУНП в Одеській області та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Лише незгода позивача з прийнятими працівниками ГУНП в Одеській області процесуальними рішеннями і діями, які ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року по справі № 199/1478/17.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
23 грудня 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Київського районного суду міста Одеси від 22 травня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ГУНП в Одеській області на користь ОСОБА_1 500 000,00 грн моральної шкоди.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що бездіяльністю та незаконними рішеннями посадових осіб ГУНП в Одеській області, відвертим ігноруванням проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню, не проведення процесуальних дій, не захисту та не поновленню порушених прав від скоєного кримінального правопорушення, заявнику завдано моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 500 000,00 грн. Заявник має право на таке відшкодування в розумінні статті 56 Конституції України, частини другої статті 23, статті 1174 ЦК України. Заявник посилається на правові позиції Верховного Суду України, зроблені в постановах від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 та від 25 травня 
2016 року у справі № 6-440цс16.
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Київського районного суду міста Одеси.
 
28 січня 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 22 травня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року 
№ 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
 
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами, діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
 
Суди установили, що позивач доводить наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, встановлених ухвалами Київського районного суду міста Одеси щодо бездіяльності посадових осіб слідчого відділу Київського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області.
 
Відповідно до статті 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»  в позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
 
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
 
За правилами частини третьої статті 12 та частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
 
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач.
 
Сам факт наявності ухвал суду на процесуальні дії слідчих, не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.
 
Лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів поліції процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому чинним законодавством порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.
 
Встановивши відсутність з боку поліції дій, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування йому моральної шкоди на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України, суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позову.
 
Бездіяльність органу досудового розслідування (щодо неповноти вчинення слідчих дій) є предметом оскарження відповідно до статті 303 КПК України рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора, є правом сторони кримінального провадження і за своєю сутністю є механізмом здійснення судового контролю під час досудового розслідування в межах кримінального провадження, не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦПК України.
 
Відповідну правову позицію зазначив Верховний Суд у постанові від 04 липня 
2018 року у справі № 641/2328/17-ц (провадження № 61-7053зпв18), у постанові від 13 червня 2019 року справа № 554/1870/18-ц (провадження № 61-8385св19) та у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 522/239/18 (провадження 
№ 61-44860св18).
 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, Верховний Суд у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 522/239/18 (провадження № 61-44860св18), від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18) та від 21 лютого 2019 року у справі № 520/1665/18 (провадження № 61-46894).
 
Надаючи оцінку аргументам заявника щодо наявності правових підстав для застосування правові позиції Верховного Суду України, зробленої в постанові 
від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, колегія суддів виходить із того, що ретельний аналіз постанови Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 дозволяє зробити висновок, що встановлені фактичні обставини цієї справи та справи № 6-2203цс15 є різними, а тому вказане судове рішення не може бути взято до уваги.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Київського районного суду міста Одеси від 22 травня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд  у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду міста Одеси від 22 травня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська