ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

01 липня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/5248/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Шлай А.В.,     
за участю секретаря судового засідання Іотової А.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Запорізькій області 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року (суддя суду першої інстанції Максименко Л.Я.), прийняте в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м. Запоріжжі, повний текст рішення складений 27.12.2019, в адміністративній справі № 280/5248/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),– 

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Запорізькій області № Ф-2893-49 від 06.02.2019 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску у сумі 18276,72 грн.
Адміністративний позов обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно винесено оскаржувану вимогу про сплату боргу з єдиного соціального внеску за 2017-2018 роки, оскільки ним як фізичною особою-підприємцем у цей період господарська діяльність не здійснювалась, звітність не подавалася, виплати та доходи не отримувалися, був найманим працівником, тобто не мав обов`язку нараховувати і сплачувати такий внесок, як підприємець. Також, на підтвердження позиції щодо протиправності вимоги позивач зазначає, що оскаржувану вимогу прийнято лише на підставі даних інформаційної системи контролюючого органу, які б могли бути підставою для перевірки, що в свою чергу не надавало право відповідачу самостійно обчислити єдиний внесок. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 27.12.2019 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Запорізької області №Ф-2893-49 від 06.02.2019 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 18276,72 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Головне управління ДФС у Запорізькій області звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції дана неправильна оцінка обставинам справи, оскільки позивач за 2017 -2018 роки мав обов`язок нарахувати і сплатити єдиний соціальний внесок у розмірах не нижче мінімального не залежно від його фінансового стану. Відповідач зазначає що, позивач у строки встановлені законом самостійно не сплатив такі внески, тому нарахування відбулося автоматично в інтегрованій картці платника відповідно до програмного забезпечення. З цих підстав вважає оскаржувану вимогу законною.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав. 
Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 16.11.2006, перебуває на обліку як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування, до 24.10.2019 перебував на податковому обліку відповідача, далі платника передано на облік ГУ ДПС в Одеській області у зв`язку зі зміною місцезнаходження.
06.02.2019 Головним управлінням ДФС у Запорізькій області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2893-49 відповідно до якої заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску складає 18276,72 грн. 
Відповідно до інтегрованої картки платника податків, заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску становить: за 2017 рік (по граничному строку сплати до 09.02.2018) – 8448,00 грн, із розрахунку мінімального страхового внеску у розмірі мінімальної заробітної плати – 3200 грн х 22% = 704,00 грн щомісячно; за 2018 рік (по граничним квартальним строкам сплати до 19.04.2018, 19.07.2018, 19.10.2018, 21.01.2019) – 9828,72 грн., із розрахунку мінімального страхового внеску у розмірі мінімальної заробітної плати – 3723 грн х 22% = 819,06 грн щомісяця або 2457,18 грн за кожний квартал.
Не погодившись із вимогою позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач не мав обов`язку сплачувати єдиний соціальний внесок, відповідачем безпідставно та з порушенням порядку формування оскаржуваної вимоги.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке. 
Законом України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (далі ЗУ №2464-VI) визначені правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі – єдиний внесок) – консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктами 3 і 10 ч. 1 ст. 1 ЗУ № 2464-VI надано визначення поняттям:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; 
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 ЗУ № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст.4 ЗУ №2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Статтею 7 Закону №2464-VІ визначено базу нарахування єдиного внеску.
Відповідно до абз 1 та 2 ч. 1 ст. ЗУ №2464-VІ (в редакції чинній з 01.01.2017) для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно з абз 1 та 2 ч. 1 ст. ЗУ №2464-VІ (в редакції чинній з 01.01.2018) для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.6 ЗУ №2464-VІ платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Враховуючи зазначене правове регулювання, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що починаючи з 01.01.2017, у разі якщо ФОП, які застосовують загальну систему оподаткування, не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такі платники зобов`язані визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування ЄВ, встановленої ЗУ №2464. При цьому, сума ЄВ не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця ЗУ № 2464-VI не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в адміністративній справі №440/2149/19 сформував правовий висновок, відповідно до якого особи, які зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Інше тлумачення норм Закону щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в податкових органах та зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 4 грудня 2019 року(справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), 18 березня 2020 (справа №1.380.2019.003164).
Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.
За встановленими судами обставинами, позивач з 18.07.2017 працює на приватному підприємстві «СІАТА» на посаді майстра виробничої дільниці, тобто є найманим працівником. У цей період обов`язок зі сплати за позивача єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, виконаний роботодавцем.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що доказів на підтвердження сплати роботодавцем позивача єдиного соціального внеску у розмірах меншим за розмір мінімального страхового внеску відповідачем не надано.
Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що контролюючий орган мав право нарахувати внесок та сформувати вимогу про його сплату, на підставі: акта перевірки; звітності, що подається платником до органів доходів і зборів; бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до закону нараховується внесок, як і встановлено ч.3 статті 9 ЗУ № 2464-IV.
На вимогу суду податковим органом зазначена інформація не перевірялась та не подавалась. 
Пенсійний орган також всі запити проігнорував.
Самі ж облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів не є самостійною підставою для формування вимоги про сплату боргу (недоїмки), оскільки така система призначена виключно для відображення відомостей, одержаних безпосередньо від платника або за результатами проведеної перевірки.
За приписами ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Отже, за наведених вище мотивів, оскаржувану вимогу відповідача не можна вважати правомірною.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим із дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду, тому підстави для зміни або скасування судового рішення в межах доводів апеляційної скарги відсутні.
Керуючись ст. 308, ст. 310, ст. 315, ст. 316, 321, 325 КАС України суд, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Запорізькій області - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року в  адміністративній справі № 280/5248/19 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Постанова в повному обсязі складена 01.07.2020 року.

   
Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай