ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/1096/20                                                              Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2020 року                                                                             м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді            Ключковича В.Ю.,
суддів          Василенка Я.М.,                 
                                                                                                            Беспалова О.О.,          
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження, суддя Кушнова А.О.) у справі за адміністративним позовом судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва, третя особа - Державна судова адміністрація України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення недоотриманої суддівської винагороди, - 

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Окружного адміністративного суду міста Києва, третя особа - Державна судова адміністрація України, у якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність Окружного адміністративного суду міста Києва щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законами України «Про державний бюджет України на 2017 рік» та «Про державний бюджет України на 2018 рік», у період з 01 січня 2017 року по 04 грудня 2018 року;
- стягнути з Окружного адміністративного суду міста Києва на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої суддівської винагороди з 01 січня 2017 року по 04 грудня 2018 року, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законами України «Про державний бюджет України на 2017 рік» та «Про державний бюджет України на 2018 рік», у період з 01 січня 2017 року по 04 грудня 2018 року.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року  визнано протиправною бездіяльність Окружного адміністративного суду міста Києва щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законами України «Про державний бюджет України на 2017 рік» та «Про державний бюджет України на 2018 рік», у період з 01 січня 2017 року по 04 грудня 2018 року; стягнуто з Окружного адміністративного суду міста Києва (ідентифікаційний код 34414689, місцезнаходження: 01010, м. Київ, вул. Болбочана Петра, буд. 8, корп. 1) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) суму недоотриманої суддівської винагороди з 01 січня 2017 року по 04 грудня 2018 року, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законами України «Про державний бюджет України на 2017 рік» та «Про державний бюджет України на 2018 рік», у період з 01 січня 2017 року по 04 грудня 2018 року.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Державна судова адміністрація України подала апеляційну скаргу, у якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповного з`ясування судом всіх обставин, що мають значення для справи, в якій просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 21.05.2020 і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В апеляційній скарзі Державна судова адміністрація України вказує, що Законом України №1774-VIII, який набрав чинності 01 січня 2017 року, змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів), тобто, запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум, отже, з прийняттям Закону України № 1774-VIII зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина.
Апелянт вказує, що Київський окружний адміністративний суд під час розгляду справи не врахував раніше сформовані правові позиції Верховного Суду у постановах від 26.09.2018 у справі №820/1853/17, від 2 травня 2018 року у справі № 805/2364/17-а, від 20 вересня 2018 року у справі № 804/2622/17, від 24 жовтня 2018 року у справі № 812/227/18, від 24 жовтня 2018 року у справі № 826/12077/17, від 24 жовтня 2018 року у справі № 812/227/18, від 24.04.2020 у справі № 826/3054/17, від 20 травня 2020 року у справі № 812/1429/17, від 20 травня 2020 року у справі № 806/1890/17.
Апелянт вказує, що у період з 01.01.2017 позивач правомірно отримував суддівську винагороду в розмірі 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (1600 грн.)
22.06.2020 до суду апеляційної інстанції від судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 надійшла заява про долучення до матеріалів справи судової практики, у якій позивач просить доєднати рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.02.2020 у справі №640/2431/19 та у справі №640/22024/18.
08.07.2020 до суду апеляційної інстанції від Окружного адміністративного суду міста Києва надійшли пояснення, у яких відповідач просить розглянути апеляційну скаргу відповідно до норм матеріального та процесуального права з дотриманням принципу верховенства права.
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та пояснень не неї, колегія суддів зазначає наступне.
Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 призначено на посаду судді Одеського окружного адміністративного суду Указом Президента України від 21.05.2007 №432/2007.
Згідно із Указом Президента України від 16.07.2010 №769/2010 суддю Одеського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 переведено на роботу на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва у межах п`ятирічного строку (а.с. 15, т.1).
Відповідно до наказу Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.08.2010 №209/к ОСОБА_1 зараховано на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києві з 18 серпня 2010 року (а.с. 16, т.1).
Наказом Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.03.2012 №60/к відповідно до статті 22 Закону України «Про державну таємницю», пункту 66 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, установах та організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2013 №1561-12, пункту 8 статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Аблову Є.В. надано доступ до секретної інформації в обсязі, необхідному для своєчасного і якісного виконання службових обов`язків (розпорядження УСБУ від 17.02.2012 №46Д/дск) та встановлено з 01 березня 2012 року щомісячну доплату за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі 10% посадового окладу (а.с. 17, т.1).
Постановою Верховної Ради України від 17.05.2012 №4737-VI «Про обрання суддів» Аблова Є.В . обрано на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва безстроково (а.с. 18, т.1).
Зборами суддів Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.05.2014 суддю Окружного адміністративного суду міста Києва Аблова Є.В. призначено на посаду заступника голови Окружного адміністративного суду міста Києва строком на один рік з 20.05.2014 по 19.05.2015 (а.с. 20, т.1).
На підставі наказу Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.05.2014 №121/к ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків заступника голови Окружного адміністративного суду міста Києва строком на 1 рік з 20.05.2014 по 19.05.2015, із встановленням щомісячної доплати за обіймання посади заступника голови суду у розмірі 5 відсотків посадового окладу (а.с. 21, т.1).
Зборами суддів Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.05.2015 суддю Окружного адміністративного суду міста Києва Аблова Є.В обрано на посаду заступника голови Окружного адміністративного суду міста Києва строком на два роки з 20.05.2015 по 19.05.2017 (а.с. 22, т.1).
На підставі наказу Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.05.2015 №114/к ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків заступника голови Окружного адміністративного суду міста Києва строком на два роки з 20.05.2015 по 19.05.2017, із встановленням щомісячної доплати у розмірі 5 відсотків посадового окладу судді за перебування на адміністративній посаді (а.с. 21, т.1).
Згідно із наказом Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2016 №387/к ОСОБА_1 , заступнику голови Окружного адміністративного суду міста Києва, з 19 вересня 2016 року встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 50 відсотків посадового окладу (стаж роботи більше 20 років) (а.с. 24, т.1).
Відповідно до наказу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.05.2017 №85/к ОСОБА_1 припинено виплату щомісячної доплати у розмірі 5 відсотків посадового окладу судді за перебування на адміністративній посаді (а.с. 106, т.1).
Зборами суддів Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.05.2017 суддю Окружного адміністративного суду міста Києва Аблова Є.В обрано на посаду заступника голови Окружного адміністративного суду міста Києва строком на три роки з 23.05.2017 по 22.05.2020 (а.с. 25, т.1).
На підставі наказу Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.05.2015 №90/к ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків заступника голови Окружного адміністративного суду міста Києва строком на три роки з 23.05.2017 по 22.05.2020, із встановленням щомісячної доплати у розмірі 5 відсотків посадового окладу судді за перебування на адміністративній посаді (а.с. 26, т.1).
Відповідно до довідки від 27.12.2019 №04-48/157/19, виданої Окружним адміністративним судом міста Києва, посадовий оклад позивача у період з 01.01.2014 по 31.08.2015 розмір складав 12180,00 грн.,   з 01.09.2015 по 30.04.2016 - 13780,00 грн.,   з 01.05.2016 по 30.11.2016 - 14500,00 грн., з 01.12.2016 по 31.12.2017 - 16000,00 грн., з 01.01.2018 по 03.12.2018 - 17620,00 грн.,   з 04.12.2018 по 31.12.2018 - 26430,00 грн., 01.01.2019 по 24.12.2019 - 28815,00 грн.; доплата позивача за вислугу років у період з 01.01.2014 по 14.09.2016 становила 40% посадового окладу, з 15.09.2016 по 07.04.2019 - 50% посадового окладу; доплата позивача за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці у період з 01.01.2014 по 07.04.2019 становила 10% посадового окладу; доплата позивача за перебування на адміністративній посаді в суді у період з 20.05.2014 по 07.04.2019 становила 5% посадового окладу; встановлені обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди у період з 03.08.2014 по 30.03.2015 - 15 розмірів мінімальних заробітних плат; на час відсторонення від здійснення правосуддя зупинено всі виплати доплат до посадового окладу у період з 08.04.2019 по 24.12.2019 (а.с. 28-33, т.1).
Згідно із розрахунком суми суддівської винагороди судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 посадовий оклад в період з 01.01.2017 по 31.12.2017 складав 48000,00 грн.; в період з 01.01.2018 по 03.12.2018 - 55845,00 грн. (а.с. 89, т.1).
Не погоджуючись із розміром суддівської винагороди, яка була виплачена позивачу за період з 01 січня 2017 року по 04 грудня 2018 року, та вважаючи бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що згідно із частиною першою статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, а з аналізу положень Закону №1774-VIII вбачається, що вказаний нормативно-правовий акт передбачав внесення змін до великої кількості законодавчих актів України, а отже, не може вважатися спеціальним законом з питань судоустрою та статусу суддів, а є загальним законодавчим актом, окрім цього, пунктом 53 Закону №1774-VIII не передбачено внесення змін до Закону №2453-VI щодо необхідності застосування розрахункової величини у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, для визначення посадового окладу судді, тобто, цим законом не внесено відповідних змін до Закону №2453-VI. Суд вважав, що положення Закону №2453-VI, що передбачають механізм визначення посадового окладу судді в залежності від розміру мінімальної зарплати, необхідно розглядати як спеціальний нормативно-правовий акт. Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону, тобто Закону №2453-VI, а положення Закону №1774-VIII вважати загальними нормами.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Для вирішення спірних правовідносин судом застосовано, зокрема, норми Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (далі по тексту також - Закон від 07.07.2010 № 2453-VI), у тому числі у редакції Закону України «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 19.12.2013 №716-VII, у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIІІ, та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIIІ (далі по тексту також - Закон від 02.06.2016 № 1402-VIIІ), у відповідних редакціях, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Частиною другою та третьою статті 129 Закону від 07.07.2010 №2453-VI визначалось, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.
Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.
Законом України «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 19.12.2013 №716-VII було виключено положення абзацу п`ятого частини третьої статті 129 Закону від 07.07.2010 № 2453-VI (щодо запровадження посадового окладу з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат).
Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIІІ було викладено у новій редакції Закон від 07.07.2010 № 2453-VI, частиною третьою статті 133 якого визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
30.09.2016 набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIIІ, частинами першою та другою статті 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Частиною третьою статті 135 Закону від 02.06.2016 № 1402-VIIІ було встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді, зокрема судді місцевого суду, - становить 30 мінімальних заробітних плат.
Натомість, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017, зокрема, частину третю статті 135 Закону від 02.06.2016 № 1402-VIIІ було викладено у наступній редакції: « 3. Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року».
Таким чином, Законом від 02.06.2016 № 1402-VIIІ у редакції Закону від 06.12.2016 № 1774-VIII (який був чинний та не визнаний неконституційним на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
При цьому, пунктом 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 02.06.2016 № 1402-VIIІ (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) визначалось, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст.132 із наступними змінами).
Натомість, пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 02.06.2016 №1402-VIIІ (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст.132 із наступними змінами).
Як вже зазначалося вище, частиною третьою статті 133 Закону від 07.07.2010 №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIІІ, було встановлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
Разом з тим, Конституційний Суд України своїм рішенням від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018(4062/15) за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону від 07.07.2010 № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII. Також, вказаним рішенням встановлено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».
Однак, як вже зазначалося судом вище, 06.12.2016 був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017 та установив, що мінімальна заробітна плата (3200,00 грн.) після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. 
Отже, таким приписом законодавець заборонив застосовувати новий розмір мінімальної заробітної плати (3200 грн. 00 коп.) як розрахункової величини для визначення посадових окладів, в тому числі й суддів.
Водночас, цим пунктом законодавець передбачив таке: «До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень» (пункт 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 06.12.2016 № 1774-VIII).
Згідно з пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 06.12.2016 № 1774-VIII встановлено, що до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
У взаємозв`язку з вищенаведеним колегія суддів зазначає, що визнаючи неконституційним положення частини третьої статті 133 Закону від 07.07.2010 № 2453-VI Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного закону щодо розміру посадового окладу, в результаті яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому. У зв`язку з чим, у рішенні від 04.12.2018 № 11-р/2018 Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.
Тож, внаслідок прийняття Конституційним Судом України рішення від 04.12.2018 №11-р/2018, розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим рішення законної сили, оскільки абсолютна величина посадового окладу змінилася з 10 на 15.
Натомість, Законом від 06.12.2016 № 1774-VII лише змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів). Тобто, Законом від 06.12.2016 № 1774-VII запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум.
Таким чином, з прийняттям Закону від 06.12.2016 № 1774-VII змін зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина.
Аналіз такого правового врегулювання дає підстави зробити правовий висновок, що законодавець встановив: по-перше, два види (розміри) мінімальної заробітної плати; по-друге, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати 3200 грн. 00 коп.; по-третє, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів суддів застосовується розмір мінімальної заробітної плати 1600 грн. 00 коп.
З викладеного слідує, що законодавець чітко передбачив, що для визначення посадових окладів суддів застосовується розмір мінімальної заробітної плати 1600 грн., а не інший розмір, зокрема 3200 грн.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 520/11431/18 та від 9 серпня 2019 року у справі №826/9404/17.
Як було зазначено вище, розмір суддівської винагороди закріплено законом про судоустрій на рівні 10 мінімальних заробітних плат, однак, до спірних правовідносин підлягають застосуванню насамперед приписи Закону №1774-VIII як такого, що прийнятий у часі пізніше Законів №№2453-VI, 1402-VIII.
Надаючи оцінку доводам позивача про те, що обмеження розміру суддівської винагороди суперечить принципу незалежності суддів, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Крім того, варто зазначити, що за змістом статті 8 Закону України від 25 грудня            2015 року №928-VIII «Про Державний бюджет України на 2016 рік», установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату в місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень.
Протягом 2017 року та січня-грудня 2018 року суддівська винагорода позивача обчислювалась виходячи з 1600 грн.
З урахуванням норм статті 133 Закону №2453-VI, розмір суддівської винагороди, починаючи з 1 січня 2017 року, порівнюючи з його розміром, що діяв протягом             2016 року, не змінився.
Вказане означає, що розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, після зміни розрахункової величини Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII насправді не змінився, що свідчить про відсутність порушення гарантії позивача щодо розміру його матеріального забезпечення внаслідок внесених цим Законом змін.
Аналогічну позицію щодо застосування положень Законів №№2453-VI, 1402-VIII, 1774-VIII до спірних правовідносин неодноразово висловив Верховний Суд, зокрема, у постановах 06.06.2018 у справі №806/1373/17 та у справі №819/782/17, від 13.06.2018 у справі №805/2459/17-а та у справі №826/4821/17, від 06.12.2018 у справі №816/1244/17, від 12.06.2020 у справі №1640/2323/18.
При цьому, колегія суддів зазначає, що до 01.01.2017 Закони № 2453-VI та №1402-VIIІ визначали розмір посадового окладу судді у мінімальних заробітних платах, що дає можливість зробити висновок, що мінімальна заробітна плата застосовувалася законодавцем як розрахункова величина.
Досліджуючи мету прийняття Закону № 1774-VIII слід наголосити, що він був направлений на підвищення мінімальних стандартів, запроваджених в Україні, в тому числі і заробітної плати. Так, з огляду на положення Закону України "Про бюджет України на 2017 рік" розмір заробітної плати зріс вдвічі.
Наслідком таких змін Законом № 1774-VIII стала зміна розрахункової величини з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум, яка стала застосовуватися до розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата, а також до розрахунку інших платежів та санкцій.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що з прийняттям Закону № 1774-VIII зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, у формулі розрахунку якої як розрахункова величина була закладена мінімальна заробітна плата, а лише розрахункова величина.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі №826/7286/18.
Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018, на яке посилається позивач, не вирішувалось питання розрахункової величини, яку належить застосовувати при розрахунку посадового окладу суддів, а тому правові висновки, які містяться в цьому рішенні, не впливають на конституційність норм Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII, зокрема пункту 3 його Прикінцевих та перехідних положень.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 520/11431/18 та від 09 серпня 2019 року у справі №826/9404/17, від 11 березня 2020 року у справі № 200/9195/19-а, від 18 березня 2020 року у справі № 826/5518/17.
Отже, враховуючи викладене, колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача про те, що з набранням законної сили рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 посадовий оклад судді повинен розраховуватися на основі мінімальних заробітних плат з розрахунку 3200 грн., натомість погоджується з доводами відповідача про необхідність застосування у такому випадку, як розрахункової величини, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року (або ж мінімальної заробітної плати за 2017 рік з розрахунку 1600 грн.)
Окрім того, колегія суддів зазначає, що на час існування спірних правовідносин пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 02.06.2016 № 1402-VIIІ щодо порядку визначення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, був чинним, а тому відповідач правомірно керувався його положеннями.
Разом з тим, позивач зазначає, що Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII ані іншими законами не скасовано й не внесено змін до норм спеціальних законів, зокрема частини другої статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року, пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень цього ж Закону, частини першої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року, а також статей 8 Законів України про Державний бюджет України на 2017 і 2018 роки.
У цьому контексті колегія суддів звертає увагу на вже раніше сформовані правові позиції Верховного Суду як суду касаційної інстанції щодо практики застосування наведених законодавчих норм при визначенні суддівської винагороди (постанови Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №804/2622/17, від 9 серпня 2019 року у справі №826/9404/17, від 4 березня 2020 року у справі №809/1684/17), а відтак, відхиляє такі доводи позивача.
Водночас, порушень принципів недискримінації, пропорційності, "якості закону" та правової визначеності апеляційний суд не встановив.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» зазначено, що держава може ввести, призупинити або припинити виплату доплат, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.
Суд також зазначає, що згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004.
Із системного аналізу наведених рішень видно, що практика Європейського суду з прав людини полягає в тому, що, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства» від 27.05.1996 суд визначив, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосовувати право в світлі оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи.
З огляду на встановлені обставини і правове регулювання, враховуючи висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що нараховуючи і виплачуючи ОСОБА_1 суддівську винагороду на основі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року (1600 грн. з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року та 1762 грн. з 01 січня 2018 року по 04 грудня 2018 року) відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України.
Виходячи з викладеного, відсутні підстави для задоволення позову.
Отже, оскаржуване рішення прийнято із помилковим застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Таким чином, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, та спростовують висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що порушення норм матеріального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, призвело до помилкового вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва, третя особа - Державна судова адміністрація України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення недоотриманої суддівської винагороди відмовити повністю.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                              В.Ю. Ключкович

Судді                                                                                         Я.М. Василенко

                                                                                                        О.О. Беспалов