ПОСТАНОВА 
Іменем України

01 вересня 2020 року                                                  м. Кропивницький

справа № 390/101/20
провадження № 22-ц/4809/855/20 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л., 
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач – ОСОБА_1 , 
розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 березня 2020 року у складі судді Пасічника Д.І. і
В С Т А Н О В И В :
       У січні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»  звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 та просило стягнути заборгованість у розмірі 17383,87 грн за кредитним договором № б/н від 16.01.2015, яка складається з наступного:
- 4874,61 грн – заборгованість за кредитом;
- 4104,15 грн – заборгованість по процентам за користування кредитом; 
- 8405,11 грн – заборгованість за пенею.
       Позовна заява мотивована тим, що 16.01.2015 ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 5581,93 грн, шляхом встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитому розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. 
АТ КБ "ПриватБанк" відкрило ОСОБА_1 картковий рахунок, випустило та надало платіжну картку, а також здійснювало її обслуговування. 
ОСОБА_1 зобов`язався у строки здійснювати погашення заборгованості, проте через неналежне виконання умов договору виникла заборгованість на вказану суму.
Заочним рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 березня 2020 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ 14360570, рахунок № НОМЕР_2 , МФО 305299) заборгованість за договором б/н від 16.01.2015 в сумі 4874 грн 61 коп.
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг із Тарифів і Витяг із Умов надавались для ознайомлення відповідачу та він погодився з ними підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості з процентів і неустойки та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині у повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дослідив належним чином положення Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості, яка містить положення, щодо розміру та порядку нарахування відсотків п.2.1 (1,5% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту) та штрафу п.2.2 (починаючи з 32-дня виникнення порушення нараховується штраф в розмірі 1033,48 грн).
Тобто, сторонами при укладенні Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості були досягнуті усі істотні умови договору, щодо нарахування відсотків та штрафу.
Суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором та не дослідив положення Генеральної угоди.
Банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, чим допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах.
Отже, основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів.
Незважаючи на ці положення чинного законодавства суд відмовив у стягненні процентів за користування кредитними коштами, чим порушив вимоги ст.1046 та 1048 ЦК України.
Також, не може бути взята до уваги позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.
Договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося укладення чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.
Рішення суду в частині задоволених позовних вимог не оскаржувалось. 
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.
Відповідно до положень ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки ціна позову становить 17383,87 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 01.01.2020 становить 210200 грн), апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з огляду на таке.
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Повністю зазначеним вимогам рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 16.01.2015 сторони уклали договір у виді Анкети – заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якого ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", відкрило ОСОБА_1 картковий рахунок і випустило платіжну картку з встановленим кредитним лімітом, здійснювало її обслуговування, а ОСОБА_1 зобов`язався у строки здійснювати погашення заборгованості. 
Крім цього, заява містить вказівку, що ОСОБА_1 ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, які разом із підписаною заявою складають договір про надання банківських послуг. 
Розрахунок заборгованості проведений АТ КБ "ПРИВАТБАНК" станом на 03.12.2019 свідчить, що загальна сума заборгованості 17383,87 грн, яка складається: заборгованість за кредитом – 4874,61 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом – 4104,15 грн, заборгованість за пенею – 8405,11 грн.
АТ КБ «ПриватБанк» пред`являючи вимоги про погашення кредиту просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, а також пеню за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приват Банку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.
       Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом суд першої інстанції виходив з того, що цю заборгованість не доведено належними та допустимими доказами.
       Проте з такими доводами суду першої інстанції погодитися неможна, з огляду на таке.
Матеріалами справи підтверджується, що згідно фотокопії анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг від 05.07.2010 ОСОБА_1 виявив бажання отримувати послуги АТ КБ «ПриватБанк», але дані про обраний кредит, вид карти, тарифи, відсоткову ставку, розмір неустойки у тексті заяви не зазначені (а.с.8).
16 січня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов в правил надання продукту кредитних карт (далі – Генеральна угода) (а.с.9).
При укладенні вказаної Генеральної угоди від імені ПАТ КБ «ПриватБанка» було використано факсимільне відтворення підпису голови правління ПАТ КБ "ПриватБанк"
 ОСОБА_2 , а також відтворено відбиток печатки ПАТ КБ "ПриватБанк" технічними друкованими засобами. Підписання документа саме у такий спосіб визнали обидві сторони, як зазначено у п. 1.8. Генеральної угоди.
У пункті 2.1 Генеральної угоди сторони погодили, що банк надає позичальнику строковий кредит в сумі 5581,94 грн на строк 24 місяці з 16.01.2015 по 31.01.2017 шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 5581,94 грн в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів в розмірі 1,5% на місяць (що дорівнює 18% на рік) на суму залишку заборгованості по кредиту у вказані в заяві, Умовах та правилах строки.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).
Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог — відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).
Отже, з наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 досягнувши згоди щодо реструктуризації заборгованості за кредитним договором, уклали 16.01.2015 Генеральну угоду, у якій погодили, що банк надає позичальнику кредит в сумі 5581,94 грн, на строк 24 місяці, з 16.01.2015 по 31.01.2017, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі потреби в сумі 5581,94 грн, в обмін на зобо`язання позичальника повернення кредиту, сплати відсотків в розмірі 1,5 % в місяць на суму заборгованості по кредиту.
Суд першої інстанції не дослідив наявну в матеріалах копію Генеральної угоди та дійшов неправильного висновку про відсутність пістав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом.
Банк просив стягнути з відповідача 4104,15 грн заборгованості по відсоткам за користування кредитом та 8405,11 грн заборгованості за пенею.
Однак, відповідно до наданого позивачем розрахунку нарахування відсотків за користування кредитом здійснювалося після закінчення строку дії договору визначеного Геннеральною угодою, що є недопустимим.
Розрахунок пені здійснено на піставі Умов та правил надання банківських послуг. 
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені у комісії.
Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, – в анкеті-заяві позичальника, генеральній угоді, яка безпосередньо підписана ним і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою – споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач – фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем.
Такий правовий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору – споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягненя заборгованості по відсоткам за користування кредитом підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі визначеному Генеральною угодою.
Умовами Генеральної угоди від 16.01.2015 встановлено строк дії договору з 16.01.2015 по 31.01.2017 з процентною ставкою за користування кредитними коштами у розмірі 1,5 % на місяць (18% річних).
Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості з 16.01.2015 по 31.01.2017, заборгованість по відсотках за користування кредитом за відсотковою ставкою 1,5 % на місяць (18% річних), становить 1644 грн 91 коп, які підлягають стягненню з відповідача на користь банку.
Відповідно до п.2.8 Генеральної угоди при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредита позичальник сплачує банку пеню, розмір якої указаний в Умовах і правилах за кожен день прострочення.
Оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме Умови і правила, які містяться в матеріалах справи, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, суд першої інстанції дійшов праильного висновку про відмову у стягненні заборгованості за пенею.
У п.2.2 Генеральної угоди сторони дійшли згоди, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з момента виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник виплачує банку штраф у розмірі 1033,48 грн.
Оскільки у позовній заяві позивач просив стягнути лише заборгованість за пенею, яка нарахована відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг та не просив стягнути штраф відповідно п.2.2 Генеральної угоди, і такі позовні вимоги не були предметом розгляду в суді першої інстанції, доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення штрафу є необґрунтованими.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи викладене, суд першої інстанції з порушенням норм процесуального права, без належної оцінки наданих позивачем доказів, дійшов висновків, що не відповідають обставинам справи і дослідженим доказам, з порушенням вищезазначених норм матеріального права, безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом у межах строку кредитування, розмір яких передбачено умовами Генеральної угоди.
Рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1644,91 грн заборгованості по відсоткам за користування кредитом.
Рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за пенею ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підлягає в цій частині залишенню без змін.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання позовної заяви та апеляційної скарги банк сплатив 4802,5 грн судового збору.
В межах задоволених вимог в сумі 6519,52 грн (37,5%) з відповідача на користь банку підлягає стягненню 1800,94 грн сплаченого банком судового збору.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПО 14360570) 1644 (одна тисяча шістсот сорок чотири) грн 91 коп заборгованості по відсоткам за користування кредитом.
В іншій оскаржуваній частині заочне рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 березня 2020 року залишити без змін.
       Заочне рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 березня 2020 року в частині розподілу судових витрат змінити.
       Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПО 14360570) 1800 грн 94 коп судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                           С. І. Мурашко
Судді                         О. Л. Карпенко
                                                                                                               А. М. Головань