ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/3744/20	Головуючий у 1-й інстанції Сташків Н.М. 	
Провадження № 22-ц/817/707/20 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Дикун С. І., Храпак Н. М., 
розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу № 607/3744/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2020 року, ухваленого суддею Сташків Н.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -
В С Т А Н О В И В:
       у лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. 
       В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що шлюб між сторонами зареєстровано 6 травня 1990 року, про що зроблено актовий запис № 1 Довжанською сільською радою Тернопільського району. Від даного шлюбу у них неповнолітніх дітей немає. Спільне життя з відповідачем не склалося. Протягом останніх років подружні стосунки поступово погіршувалися та призвели до того, що вони стали чужими та перестали вести спільне господарство. Подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу — задоволено.
       Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 6 травня 1990 року, про що зроблено актовий запис № 1 Довжанською сільською радою Тернопільського району.
       Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840, 80 грн.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2020 року та постановити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що об`єктивних підстав для розірвання шлюбу не було, а суд не здійснив жодних дій для збереження сім`ї, яка існувала уже понад 30 років.
       Розриваючи шлюб, суд невірно встановив, що сторони по справі не підтримують подружніх стосунків, оскільки на момент реєстрації шлюбу та до досить недавнього часу вони підтримували подружні стосунки, а у моменти їх погіршення намагалися знайти вихід із ситуації та зберегти сім`ю.
       Дружині робили оперативне втручання і він дав їй кошти для оплати лікування, а сам здійснював догляд за господарством. Після операції дружина наче змінилася, сама перестала з ним говорити та чомусь повернула кошти, які він їй дав на операцію. Підстав для цього він не знає та не може зрозуміти і досі, так як жодних протиправних дій не вчиняв та доглядав господарство, а також здійснював будівельні роботи на спільній будові.
       В грудні 2019 року позивачка приїхала та запропонувала йому піти до нотаріуса і оформити договір дарування його житлового будинку на їхню дочку ОСОБА_3 . Поміж слів сказала, що якщо не подарую, то вона розлучиться із ним. В подальшому він отримав лист із позовом про розірвання шлюбу, однак досі не може зрозуміти дійсні підстави для розірвання шлюбу.
        ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначила, що ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, суд дійшов правильного висновку про те, що їхня сім`я фактично розпалася і шлюб носить формальний характер і їх подальше спільне життя як подружжя і збереження шлюбу суперечить її інтересам, що має істотне значення, тому відповідно до ст. 112 СК України, шлюб підлягає до розірвання.
       Крім того, оскільки спільні відносини між ними повністю припинені, їх відновлення є неможливим, тому підстав для застосування заходів примирення не було і не має.
       Відповідно до ч. 1, 4 ст. 274 ЦПК України зазначена справа відноситься до малозначних.
       Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку, передбаченому ст. 369 ЦПК України.
       Дослідивши докази у справі у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Статті 15 ЦК України та 4 ЦПК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
       Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
       Судом встановлено, що 06 травня 1990 року сторони зареєстрували шлюб, про що зроблено актовий запис №1 Довжанською сільською радою Тернопільського району (а.с.4).
       Від даного шлюбу у сторін народилося троє дітей, які на даний час є повнолітніми (24, 26 та 29 років), що визнається сторонами.
       Встановлено, що між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин. Фактично сімейних стосунків вони не підтримують та спільного господарства не ведуть, а позивач впевнена, що сім`я розпалася остаточно та її збереження суперечить її інтересам і зберігати в подальшому сімейні відносини не бажає.
       Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. 
       Відповідно до ст. ст. 3, 7 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`я створюється на підставах, встановлених законом, у тому числі на підставі шлюбу. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
       Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
       У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
       Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
       Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
       Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
       Отже, збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач на даний час не має наміру зберігати шлюб з відповідачем.
       На цьому ж наголошує Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року “Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя” - проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
       Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_2 не бажає подальшого збереження сім`ї, а інтереси дітей при цьому порушенні не будуть, оскільки вони всі повнолітні.
       Не заслуговує на увагу посилання апелянта на те, що розірвання шлюбу це тільки привіт для урегулювання майнових питань сім`ї, оскільки закон не пов`язує можливість розірвання шлюбу наявністю чи відсутністю спору між сторонами щодо спільно нажитого майна. Наявність чи відсутність майна подружжя не входить до предмета доказування у справі про розірвання шлюбу.
       Також доводи апелянта про те, що суд формально поставився до розгляду питання про розірванню шлюбу та не з`ясував фактичні взаємини між ним та дружиною і не вжив достатніх заходів для примирення подружжя є необґрунтованими, оскільки при розгляді судом першої інстанції вияснялись всі обставини справи та питання можливого збереження сім`ї (протокол судового засідання від 26.05.2020 року, а.с.33-34).
       Судом першої інстанції встановлено, з чим і погоджується апеляційна інстанція, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що спільне життя між подружжям не складається, сім`я фактично розпалася та існує лише формально, а тому зберегти її неможливо.
       Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 обґрунтованих заперечень проти позову або ж належних доказів, які б унеможливлювали розірвання шлюбу не надав та не спростував той факт, що подальше спільне життя як подружжя можливе.
       Таким чином, зважаючи на наведені вище норми права і встановивши, що між сторонами фактично не існує шлюбно-сімейних стосунків, а подальше спільне життя і збереження сім`ї є недоцільним та суперечить інтересам одного із подружжя - позивачки, яка категорично відмовляється зберегти шлюб з відповідачем, суд першої інстанції, урахувавши конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами.
       Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції покласти на ОСОБА_1 .
       Керуючись ст. ст. 274, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд апеляційної інстанції, 
        П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2020 року — залишити без зміни.
       Судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції покласти на ОСОБА_1 .
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ст. 389 ч.3 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 03 вересня 2020 року.

Головуюча                                                                        Т.С. Парандюк
Судді:                                                                        С.І. Дикун
                                                                               Н.М. Храпак