ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
іменем України

01 липня 2020 року
м. Харків

справа № 644/7659/16-ц 
провадження № 22ц/818/1857/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

імена (найменування) сторін:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 січня 2020 року в складі судді Бабенка Ю.П., 

у с т а н о в и в:

В вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП).

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що 01 листопада 2013 року о 18 год. 45 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «ВАЗ-2108», державний номерний знак НОМЕР_1 , на 518 км + 700 м автодороги Київ-Харків-Довжанський, при виїзді на головну дорогу з другорядної не надав перевагу в русі транспортного засобу, який рухався головною дорогою, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Mitsubishi Chariot», державний номерний знак НОМЕР_2 , під його керуванням. 

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2014 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. 

В результаті ДТП він отримав забій грудної клітини, рвану рану в області лівого підколінника, забій м`яких тканин в області лівого коліна, була здійснена фіксація лівої нижньої кінцівки гіпсовою шиною. 

Крім того, його автомобіль був пошкоджений. Вартість матеріального збитку становить 61 327,94 грн, що підтверджується висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 2410, складеного 23 травня 2016 року судовим експертом ОСОБА_4 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса. 

Зазначав, що цією ситуацією йому завдано моральних страждань, оскільки він був позбавлений можливості вести нормальний спосіб життя та відчував дискомфорт, вимушений багато часу витрачати на лікування, відновлення свого здоров`я та оформлення необхідних документів.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 61 327,94 грн на відшкодування майнової шкоди, 30 000,00 грн – на відшкодування моральної шкоди; витрати на проведення експертного автотоварозначого дослідження в розмірі 1 107,00 грн та 10,00 грн банківських послуг, 1 178,00 грн судового збору.

23 грудня 2016 року ОСОБА_2 подав заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заперечення мотивовані тим, що власником автомобіля «Mitsubishi Chariot», державний номерний знак НОМЕР_2 , є ОСОБА_3 , відповідальність якого на час ДТП була застрахована в Страховому товаристві з додатковою відповідальністю «Гарантія» (далі - СТзДВ «Гарантія») згідно зі страховим полісом № АС НОМЕР_3 , яке ОСОБА_2 повідомив про настання страхового випадку 04 листопада 2013 року та 07 листопада 2013 року. 14 листопада 2013 року був складений акт огляду (дефектна відомість) автомобіля «Mitsubishi Chariot», державний номерний знак НОМЕР_2 , який був підписаний позивачем без зауважень. Згідно з висновком, складеним 26 листопада 2013 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Автопартнер-Центр» вартість пошкодженого в результаті ДТП автомобіля складає суму в розмірі 29 130,00 грн. 05 березня 2014 року він сплатив позивачу франшизу в розмірі 1 000,00 грн, про що останній написав розписку. 12 травня 2014 року між ОСОБА_2 та СТзДВ «Гарантія» укладена угода, згідно з якою залишкова вартість автомобіля «Mitsubishi Chariot», державний номерний знак НОМЕР_2 , складає суму в розмірі 2 050,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 10 327,94 грн та моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн, а за рахунок держави – 375,26 грн судового збору. 

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції послався на правову позицію, що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, згідно з якою покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. З урахуванням ліміту відповідальності страховика СТзДВ «Гарантія» за шкоду, заподіяну майну, в розмірі  50 000,00 грн та виплаченої добровільно  ОСОБА_2  позивачу  франшизи в розмірі 1 000,00 грн, суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  10 327,94 грн на відшкодування матеріальної шкоди. Розмір моральної шкоди суд першої інстанції визначив з урахуванням вимог розумності та справедливості.  
31 січня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову про стягнення майнової шкоди та ухвалити в цій частині нову постанову про задоволення позову в повному обсязі. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що на час звернення до суду з позовом існувала правова позиція, що містилася в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, згідно з якою потерпілий мав право на власний розсуд вимагати стягнення за заподіяну в ДТП шкоду або з заподіювача шкоди або з страховика, який застрахував свою відповідальність. Ця правова позиція була змінена Великою Палатою Верховного Суду на стадії розгляду його позовної заяви по суті, тому він не мав можливості залучити до участі у справі СТзДВ «Гарантія» в якості належної особи, яка на той час перебувала в стадії припинення.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалися.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України – в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди та судових витрат не оскаржується та в апеляційному порядку не переглядається.

Матеріали справи свідчать, що 01 листопада 2013 року о 18 год. 45 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «ВАЗ-2108», державний номерний знак НОМЕР_1 , на 518 км + 700 м автодороги Київ-Харків-Довжанський, при виїзді на головну дорогу з другорядної не надав перевагу в русі транспортного засобу, який рухався головною дорогою, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Mitsubishi Chariot», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2014 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Провадження у справі закрито у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення (а. с. 27 т. 1). 

Постановою слідчого СВ Липецького ВМ Харківського РВ ГУМВС України в Харківській області Кравцова І.Ю. від 28 червня 2014 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013220430005336 від 02 листопада 2013 року, закрите на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 286 КК України (а. с. 87-88 т. 1). 

На час ДТП власником автомобіля «Mitsubishi Chariot», державний номерний знак НОМЕР_2 , був ОСОБА_3 ОСОБА_1 на підставі довіреності від 14 червня 2011 року експлуатував та розпоряджався цим транспортним засобом (а. с. 28, 32, 188 т. 1).

За висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 2140, складеного 23 травня 2016 року судовим експертом ОСОБА_4 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «Mitsubishi Chariot», державний номерний знак НОМЕР_2 , становить 61 327,94 грн (а. с. 14-25 т. 1).

Цивільно-правова відповідальність  ОСОБА_2 - власника транспортного засобу «ВАЗ-2108», державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 02 лютого 2013 року № АС/0672945 в СТзДВ «Гарантія». Строк дії поліса з 04 лютого 2013 року до 03 лютого 2014 року. Страхова сума за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, - 100 000,00 грн; за шкоду, заподіяну майну, - 50 000,00 грн; франшиза – 1 000,00 грн, яку ОСОБА_2 відшкодував добровільно (а. с. 93-96, 189-190 т. 1).

04 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернувся до СТзДВ «Гарантія» з повідомленням про настання страхового випадку (а. с. 97 т. 1).

17 лютого 2014 року ОСОБА_1 звертався до СТзДВ «Гарантія» з заявою про виплату страхового відшкодування (а. с. 53-55 т. 2). 

Листом від 14 травня 2015 року СТзДВ «Гарантія» запропонувало ОСОБА_1 підписати угоду про визначення залишкової вартості транспортного засобу (а. с. 56-57 т. 2). 

21 травня 2014 року ОСОБА_1 звертався до СТзДВ «Гарантія» з приводу невиплати йому компенсації та перерахунку нарахованої компенсації ремонту автомобіля (а. с. 59-61 т. 2).

12 травня 2014 року між ОСОБА_1 та СТзДВ «Гарантія» укладено угоду, яку позивач підписав 21 травня 2014 року. Відповідно до умов угоди сторони домовились, що транспортний засіб «Mitsubishi Chariot», державний номерний знак НОМЕР_2 , пошкоджений внаслідок ДТП, не визнається фізично знищеним, його залишкова вартість становить 2 050,00 грн. З моменту підписання цієї угоди та у випадку належного її виконання ОСОБА_1 не матиме жодних претензій до страховика з приводу визначення залишкової вартості транспортного засобу за страховим випадком (а. с. 119 т. 1). 

Згідно з висновком експерта № 348/1061/18, складеного 19 грудня 2018 року судовими експертами Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, визначити вартість пошкоджень автомобіля «Mitsubishi Chariot», державний номерний знак НОМЕР_2 , отриманих під час зіткнення, не виявляється можливим, оскільки транспортно-трасологічне дослідження не проводилось і пошкодження, які пов`язані з ДТП, яка мала місце 01 листопада 2013 року, не визначені. Визначити вартість матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля «Mitsubishi Chariot», державний номерний знак НОМЕР_2 , не виявляється можливим у зв`язку з неможливістю встановити реальний технічний стан транспортного засобу станом на 01 листопада 2013 року. Визначити вартість автомобіля «Mitsubishi Chariot», державний номерний знак НОМЕР_2 , станом на 01 листопада 2013 року не є можливим у зв`язку з відсутністю будь-якої можливості встановлення технічного стану об`єкту дослідження на 01 листопада 2013 року. Відповідачем, на якого було покладено оплату вартості експертизи, експертне дослідження не було оплачено, а тому транспортно-трасологічне дослідження не проводилось. 

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

У статті 1 Закону України «Про стахування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (статті 979 ЦК України). 

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем.

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»  у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.  В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі  № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зроблено висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-1У у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-1У). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та підтверджено ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого  2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20).

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика.

Відповідно до пункту 39.1 статті 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних траніпортних засобів» МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з підпунктом «а» пункту 41.2 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - повного члена МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Оскільки обсяг відповідальності стахувальника ОСОБА_2 обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 10 327,94 грн.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про зміну судової практики не можуть бути прийняті до уваги, оскільки рішення ухвалено з урахуванням висновку, що викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та підтверджено ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого  2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20).

В постанові від 04 липня 2018 року у справі № 75/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, права вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

За правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повне судове рішення складено 01 липня 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді О.М.Хорошевський 

В.Б.Яцина