Ухвала
27 липня 2020 року
м. Київ
справа № 591/7886/19
провадження № 61-10559ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:                                     
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,  
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Сумського апеляційного суду від 18 червня 2020 року у справі за скаргою  ОСОБА_2 на постанову та дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кеди Михайла Валентиновича,
ВСТАНОВИВ:
11 грудня 2019 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , звернувся до суду зі скаргою на постанову та дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кеди М. В. 
Скарга мотивована тим, що 06 квітня 2010 року Зарічним районним судом м. Суми у справі № 2-55/10 було ухвалене рішення про стягнення з          ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 1 955 260 грн з урахуванням індексу інфляції, 24 % від суми боргу згідно договору у           сумі 4 279 772 грн, а всього - 6 235 032 грн.
З метою забезпечення позову судом був накладений арешт на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка належала боржнику на підставі свідоцтва про право власності.
30 червня 2010 року Зарічним районним судом м. Суми був виданий виконавчий лист № 2-55/10, який був направлений для виконання за місцем знаходження боржника ОСОБА_4 до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, де він перебував на виконанні з 16 липня 2010 року               (ВП № 20289478).
Як зазначив стягувач, 11 грудня 2019 року його представнику стало відомо, що державний виконавець Кеда М. В. 26 червня 2019 року виніс постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку зі смертю боржника і виконавчий лист повернув до Зарічного районного суду м. Суми.
Не погодившись з вказаними діями та постановою державного виконавця, оскільки визначені у виконавчому листі правовідносини допускають правонаступництво, а виконавче провадження з примусового виконання рішення суду підлягає зупиненню до залучення правонаступників, стягувач, уточнивши вимоги скарги, просив суд: поновити йому строк на звернення до суду із скаргою на протиправні дії державного виконавця Кеди М. В.; визнати дії державного виконавця Кеди М. В. про закінчення виконавчого провадження № 20289478 від 16 липня 2010 року та повернення виконавчого листа до Зарічного районного суду м. Суми протиправними та скасувати постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 26 червня 2019 року; зобов`язати державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві встановити коло спадкоємців померлого ОСОБА_4 та здійснити заміну сторони виконавчого провадження на правонаступників померлого; зобов`язати начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві відновити виконавче провадження № 20289478 від 16 липня 2010 року та зупинити провадження до заміни сторони виконавчого провадження замість померлого боржника його правонаступниками.
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 30 квітня 2020 року            ОСОБА_2 поновлено строк на оскарження постанови та дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кеди М. В. У задоволенні скарги ОСОБА_2 на постанову та дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кеди М. В. відмовлено.
Постановою Сумського апеляційного суду від 18 червня 2020 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 30 квітня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимог скарги  ОСОБА_2 скасовано. Скаргу  ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано неправомірними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Кеди М. В. щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 26 червня 2019 року та скасовано вказану постанову.
Зобов`язано державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Кеду М. В. відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-55, виданого 30 червня 2010 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 6 235 032 грн.
У задоволенні іншої частини вимог скарги відмовлено.
18 липня 2020 року ОСОБА_1  засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Сумського апеляційного суду від 18 червня 2020 року і залишити в силі ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 30 квітня 2020 року.
Підставою для скасування оскарженого судового рішення заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції вимог Закону України «Про виконавче провадження», неврахування положень Цивільного кодексу України, зазначаючи, що висновки суду не відповідають обставинам справи. 
ОСОБА_1 зазначає, що є спадкоємцем після смерті свого батька - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується витягом із Єдиного реєстру заповітів та спадкових прав, а тому його права оскарженою постановою є порушеними.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження                          в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Згідно частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку. 
Відповідно до статті 447 ЦПК Українисторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд 
та ефективний захист прав сторони у справі, що гарантовані 
статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження 
і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, 
що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, 
цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Вимогами частини першої, пунктів 1, 5 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.
Згідно з частиною першою статті 608 Цивільного кодексу Українизобов`язання припиняється з смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконано іншою особою.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Статтею 1282 ЦК Українипередбачено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
У разі смерті боржника за наявності спадкоємців і прийняття ними спадщини відбувається заміна боржника в зобов`язанні.
Згідно з частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
У пунктах 12, 13 розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року за № 512/5, зазначено, що у разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження (припинення юридичної особи, а також в інших випадках заміни сторони у виконавчому провадженні), якщо правовідносини допускають правонаступництво, виконавець за заявою сторони виконавчого провадження, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником. На підставі постановленої судом ухвали виконавець своєю постановою замінює сторону виконавчого провадження. Ухвала суду та постанова виконавця долучаються до виконавчого документа при його передачі до іншого органу державної виконавчої служби або приватного виконавця або поверненні його стягувачу чи до суду.
Правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження - з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення. Після заміни вибулої сторони виконавчого провадження її правонаступником виконавець продовжує виконання виконавчого провадження в порядку, встановленому Законом.
У відповідності до пункту 5 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі звернення виконавця та/або заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником у порядку, встановленому частиною п`ятою статті 15 цього Закону.
Водночас, за правилами частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Із урахуванням зазначених норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про виконавче провадження», апеляційний суд, частково скасовуючи ухвалу районного суду та ухвалюючи нову постанову про часткове задоволення скарги  ОСОБА_2 , обґрунтовано виходив із того, що спірні правовідносини у цій справі допускають правонаступництво, а тому постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, яке здійснювалось тривалий час і судове рішення в якому не було виконане, не може вважатись такою, що відповідає вимогам закону, а також порушує права стягувача.
При цьому відсутні підстави вважати, що внаслідок скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження права ОСОБА_1 , який є спадкоємцем боржника, будуть порушені.
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.  
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову 
у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
За результатами оцінки доводів касаційної скарги та змісту оскарженого судового рішення не виявлено порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права. Правильність застосування судом апеляційної інстанції положень  ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження» та ЦПК України не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга  ОСОБА_1 на постанову Сумського апеляційного суду                         від 18 червня 2020 року, якою частково скасовано ухвалу суду першої інстанції, є необґрунтованою.
Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сумського апеляційного суду від 18 червня 2020 року у справі за скаргою  ОСОБА_2 на постанову та дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кеди Михайла Валентиновича- відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                    Є. В. Синельников
 
       С. Ф. Хопта
 
       В. В. Шипович