ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1171/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №694/295/20 Категорія:  304090000 	Сакун Д. І. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       16 липня 2020 року м. Черкаси
Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 24 квітня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" (далі – АТ "КБ "ПриватБанк", банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, –

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, яка виникла у зв`язку з порушенням останнім умов кредитного договору № б/н від 17 грудня 2018 року, на підставі якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 12 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Своїм підписом відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» і «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг.
При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України.
Відповідач ознайомлений із «Умовами та Правилами надання банківських послуг», що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом відповідача у анкеті-заяві, де є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому виді, а також наказом банку про їх затвердження.
Також, одночасно із вищезазначеним свідченням приєднання до угоди відповідача, дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використанням кредитних коштів. 
Встановлення та зміну кредитного ліміту за рішенням банку, а також зміни відсоткової ставки позивач обґрунтовував положеннями договору, що викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг.
Відповідальність позичальника у разі прострочення зобов`язання (нарахування процентів в подвійному розмірі, порядок нарахування пені та штрафу) позивач також обґрунтовував умовами договору, що викладені на банківському сайті.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах кредитного ліміту.
Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим станом на 20 грудня 2019 року має заборгованість 22 105, 89 грн., яка складається з наступного: 0, 00 – заборгованість за тілом кредиту; 12 058, 31 - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 5 438, 48 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 3 080,25 – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500, 00 грн. (фіксована частина) та 1 028, 85 грн. – штраф (процентна складова).
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 24 квітня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд вказав на те, що оскільки Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, а при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» не було дотримано вимог, передбачених Законом України «Про захист прав споживача» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження із споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Також неможливо застосувати до вказаних правовідносин положення відносно договору приєднання, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифи банку неодноразово змінювалися в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду. Тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг та тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Крім того, суд першої інстанції зауважив, що АТ КБ «ПриватБанк» не довів існування кредитних правовідносин між сторонами, оскільки, навіть у самій анкеті-заяві заяві зазначено лише анкетні дані відповідача без зазначення кредитного ліміту, типу картки, розміру процентів за користування кредитом, розміру штрафних санкцій, строку користування кредитом. До того ж, банк не надав жодних доказів про те, яке рішення було прийнято банком за наслідком розгляду заяви відповідача та яка картка була йому видана.
Рішення оскаржено банком в апеляційному порядку.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з рішенням суду.
Апелянт зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було прийнято до уваги, що під час підписання заяви відповідач ОСОБА_1 ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку щодо умов кредитування.
Апелянт, обгрунтовуючи правомірність своїх позовних вимог, вказав що факт ознайомлення ОСОБА_1 з умовами користування отриманою ним кредитною карткою та його обізнаність про умови щодо сплати процентів та неустойки підтверджується підписанням відповідачем паспорта споживчого кредиту.
Банк в апеляційній скарзі зазначає, що після отримання картки за умовами укладеного договору, відповідач здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, отримував кредитні кошти з власної ініціативи, що підтверджується розрахунком заборгованості.
Також банк звертає увагу на підтвердження факту використання коштів відповідачем саме у такому розмірі, який вказує позивач, посилаючись на виписку по рахунку, яку надає до апеляційної скарги.
Відповідач не заперечував проти вимог банку та не надав відповідні докази на спростування доводів банку про наявність у нього порушеного грошового зобов`язання перед банком.
Також банк вказує на те, що у даній справі банком заявлені вимоги про стягнення процентів відповідно до ст. 625 ЦК України, проте суд безпідставно відмовив у стягненні прострочених відсотків та відсотків за ст. 625 Кодексу.
Посилаючись на такі аргументи, апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку. Судові витрати просить стягнути з відповідачки.
На апеляційну скаргу відзив не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як вбачається з матеріалів справи 17 грудня 2018 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву (а.с. 9).
Зі змісту зазначеного документу вбачається, що відповідач підписанням цієї анкети-заяви приєднується у повному обсязі до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на офіційному сайті банку, та які разом із Пам`яткою клієнта і Тарифами становлять договір банківського обслуговування.
У анкеті-заяві зазначено лише анкетні дані відповідача, його контактну інформацію, відомості про майновий стан та трудову діяльність. Даних про те, який кредитний ліміт встановлено, тип картки, розмір процентів за користування кредитом, погоджений сторонами, розмір пені та штрафних санкцій, передбачених за несвоєчасне погашення кредиту, тощо в анкеті-заяві не зазначено.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Суд першої інстанції правильно вказав, що банк не надав жодних доказів з приводу того, яке саме рішення було прийнято кредитодавцем за результатами розгляду заяви-анкети, яка картка була видана відповідачу з огляду на те, що підписання анкети-заяви не є обов`язковою умовою для видачі картки і банк може прийняти рішення як про видачу картки, так і про відмову клієнту без пояснення причин у її видачі. 
Апеляційний суд вважає, що банком не надано достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження наявності кредитних правовідносин між позивачем та відповідачем.
Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією ВС, висловленою за результатами розгляду справи № 755/557/19 ( провадження 61-19832св19) від 26 лютого 2019 року, яка врахована районним судом в ході ухвалення оскаржуваного рішення.
При цьому, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про неврахування як допустимого доказу Витягу з Тарифів та Витягу з Умов та правил надання банківських послуг, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомилася і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.
Крім того, в даному випадку також неможливо застосовувати до даних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк». Тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 липня 2019 року ( справа № 342/180/17), яка в свою чергу узгоджується з постановою ВСУ від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), і на яку посилається районний суд під час ухвалення оскаржуваного рішення. 
Таким чином, доводи апелянта про те, що відсутність підпису позичальника на цих Умовах та Правилах не свідчить про факт не ознайомлення з ними та не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами саме на таки умовах, є безпідставними та відхиляються апеляційним судом.
Посилання апелянта на підписання відповідачем паспорту споживчого кредиту (а.с. 10-11) як на документ, в якому викладені основні умови кредитування, не обгрунтовують законності нарахування банком відсотків та штрафних санкцій, оскільки зі змісту цього паспорту слідує, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо (пункт 7).
Отже, зазначений паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача.
За таких обставин, саме по собі підписання відповідачем паспорту споживчого кредиту без підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг висновку суду першої інстанції не спростовує.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник подав до суду нові докази, які не були надані суду першої інстанції. Зокрема, апеляційному суду надано виписку з банківського рахунку (а.с. 64). 
За вимогами ч. ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Надаючи в суд апеляційної інстанції нові докази на підтвердження своїх вимог, апелянт не обґрунтував причини неможливості їх подання до суду першої інстанції. За таких обставин, колегія суддів не може визнати, що докази не були подані в місцевий суд за виняткових обставин, які не залежали від волі заявника. 
Тому докази, додані до апеляційної скарги і які не були надані в суд першої інстанції, не беруться до уваги апеляційним судом.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року.
Інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного).
Банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри, як, зокрема, особові рахунки та виписки з них. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (п. 57, п. 59, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75).
Відповідно до п. 5, глави VII Загальних правил документообігу за операціями з використанням електронних платіжних засобів Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року N 705, документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.
Враховуючи вищевказані норми законодавства, апеляційний суд зазначає, що посилання апелянта на факт визнання ОСОБА_1 кредитних правовідносин через використання відповідачем грошей, що підтверджується випискою по рахунку, відхиляються у силу ст. 367 ЦПК України, а сама виписка не може бути прийнята апеляційним судом як доказ.
Наданий до позовної заяви розрахунок заборгованості (а.с. 7-8) не є первинним банківським документом.
Посилання районного суду та апелянта на Довідку про умови кредитування із використанням кредитної картки є безпідставними, оскільки позивач не посилається на таку довідку як на доказ при доведенні своїх позовних вимог і такий документ відсутній у матеріалах справи, проте вказане процесуальне порушення не впливає на суть самого оскаржуваного рішення.
Крім того, в апеляційній скарзі банк вказує на те, що при зверненні до суду з позовом заявляв вимоги про стягнення процентів відповідно до ст. 625 ЦК України, однак такі доводи апелянта апеляційний суд відхиляє.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, зазначав, що у порушення своїх зобов`язань відповідач кредит у повному обсязі не повернув, у зв`язку з чим просив, у тому числі, крім простроченого тіла кредиту, стягнути заборгованість за простроченими відсотками, заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України ( 3 080, 25 грн.) та штрафів (відповідно до Умов та правил).
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У силу положень ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та Правила банківських послуг, за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, відсутність довідки про умови кредитування та неврахування як належного доказу паспорту споживчого кредиту, позивач може заявляти вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених зокрема ст. 625 ЦК України.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією ВС, висловленій у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 588/62/18 (провадження № 61-40312св18).
Проте, оскільки позивачем не надано до суду належних доказів наявності кредитних правовідносин між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , а отже і прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, належних доказів заборгованості відповідача, вказані доводи відхиляються і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, були предметом розгляду суду, яким дана належна оцінка.
За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права з посиланням на останні правові висновки Верховного Суду, тому правомірно зазначив, що позивач має право на стягнення тіла кредиту, відмовивши в задоволенні позовних вимог про стягнення простроченого тіла, відсотків на прострочений кредит, пені та штрафів.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 24 квітня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
       
Судді