ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 липня 2020 року                                                                         м. Херсон

справа: 653/1907/18
провадження: 22-ц/819/846/20 

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого                Приходько Л.А. (суддя-доповідач)
суддів:                Вейтас І.В.,
                       Кузнєцової О.А.,
секретар                Дундич А.О.  
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 23 січня 2020 року у складі головуючого судді Крапівіної О.П.

в с т а н о в и в:

20 червня 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод володіння приватною власністю.
Позов обґрунтовано тим, що 06 квітня 2013 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_4 договір оренди житлового будинку по АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 строком на 32 місяці (до грудня 2015 року) з наступним викупом орендарем цього будинку.
Орендар ОСОБА_4 вселила у орендований житловий будинок свого сина, ОСОБА_2 . 
Посилаючись на те, що строк дії договору оренди сплив, а відповідач ОСОБА_2 , незаконно вселився та проживає у спірному житловому будинку, що створює позивачці перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном (здавати в оренду третім особам, продати це житло), просила суд усунути перешкоди у здійсненні нею володіння належним їй на праві власності житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати ОСОБА_2 звільнити житловий будинок разом з належним йому майном.
Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 23 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у володінні приватною власністю - залишено без задоволення.
Рішення суду мотивовано тим, що з того, що позивачем під час розгляду справи не доведено яким чином відповідач може перешкоджати в укладені договору купівлі-продажу спірного житлового будинку та обмежити право позивача на укладення договору оренди з іншими особами. Також суд послався на відсутність підстав вважати, що вселення та проживання відповідача у будинку було здійснено з порушенням статті 161 ЖК України, оскільки представником позивача з цього приводу не надано жодної інформації.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач, не маючи прав на спірний будинок, протиправно заволодів належним їй житловим будинком, створивши їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй будинком за призначенням (здавати в оренду третім особам, продати це житло). По даному факту Генічеським ВП ГУНП в Херсонській області відкрито кримінальне провадження за ознаками ст. 356 КК України. Висновок суду першої інстанції, щодо неможливості прийняття рішення у зв`язку з її не явкою в судове засідання суперечить вимогам цивільного процесуального законодавства, оскільки, у заяві про розгляд справи в її відсутність за участі її представника, вона зазначила причини своєї неявки. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що на його думку позивачка втратила інтерес до спірного житла, отримавши за нього гроші в повному обсязі і звертатися з позовом та апеляційною скаргою намірів не мала. Вказаний позов та апеляційна скарга, на думку відповідача, подані на підставі довіреності не в інтересах ОСОБА_1 , а в інтересах іншої особи.
ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилась. Просила справу розглянути у її відсутність посилаючись на неможливість перетину нею адміністративного кордону з Україною у зв`язку із карантином, апеляційну скаргу задовольнити.
ОСОБА_2 , приймаючи участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу не визнав, зазначивши, що рішення суду, на його думку є законним та обґрунтованим. Позивачка отримала кошти за належний їй будинок, відповідно до умов договору оренди житлового будинку, в повному обсязі, однак у зв`язку із проживанням у Криму оформити договір купівлі-продажу будинку не має можливості. ОСОБА_1 , на його думку, втратила інтерес до спірного нерухомого майна. Просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільно-процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої, другої, третьої та шостої статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого 30 квітня 2013 року Генічеською державною нотаріальною конторою.
Вказана обставина не заперечується сторонами та підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 
       Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач ОСОБА_2 , без погодження з нею, був вселений у належний їй на праві власності житловий будинок орендарем ОСОБА_4 , та продовжує проживати незважаючи на закінчення строку дії договору оренди житлового будинку. Проживання відповідача у будинку унеможливлює її право на користування та розпорядження належним їй нерухомим майном.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем під час розгляду справи не доведено яким чином відповідач може перешкоджати в укладені договору купівлі-продажу спірного житлового будинку та обмежити право позивача на укладення договору оренди з іншими особами. Також суд послався на відсутність підстав вважати, що вселення та проживання відповідача у будинку було здійснено з порушенням статті 161 ЖК України, оскільки представником позивача з цього приводу не надано жодної інформації.
За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (частина 1 статті 391 ЦК України).
Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.
Житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить позивачу на праві приватної власності, яка відповідно до статей 319, 391 ЦК України володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і у разі порушення своїх прав має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, в тому числі шляхом зобов`язання відповідача звільнити належний їй на праві власності житловий будинок.
Згідно зі частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
За змістом статті 383 ЦК України, статті 150 ЖК Української РСР власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
З матеріалів справи вбачається, що 06 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір оренди житлового будинку, за умовами якого житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 51.3кв.м, жилою площею 27.6кв.м., вартістю 90000грн.(п.1 Договору) передається орендарю, ОСОБА_4 , в оренду для проживання(абз.1 п. 2 Договору), строком на 32 місяці з моменту прийняття об`єкту, що орендується ( абз.1 п.3 Договору), із сплатою орендної плати на момент укладення цього Договору в цілому за весь термін оренди у розмірі 16000грн. (абз.1 п.4 Договору).
Відповідно до частини 1 статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років(частина 1 статті 821 ЦК України).
У договорі найму житла, згідно частини 1 статті 816 ЦК України, мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом.
Частиною 1 статті 817 ЦК України наймачеві надано право, за згодою наймодавця, вселити у житло інших осіб для постійного проживання у ньому.
За правилами частини 1 статті 161 ЖК України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем. 
Отже, зі змісту вказаних норм права вбачається, що проживання в орендованому житловому приміщенні членів сім`ї наймача повинно бути узгоджено з наймодавцем.
З пояснень відповідача у справі вбачається, що з моменту укладення вказаного договору оренди він вселився у спірний житловий будинок, як син орендаря, де і проживає до теперішнього часу.
Однак, як вбачається зі змісту договору оренди житлового будинку від 06 квітня 2013 року, сторони договору, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , не обумовили при його укладанні право інших осіб, зокрема відповідача ОСОБА_5 , на проживання у спірному в будинку.
Матеріали справи також не містять будь-яких доказів, що відповідач був вселений у спірний житловий будинок за згодою власника будинку, при цьому, як вбачається зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги позивачка категорично заперечує факт узгодження з нею право ОСОБА_5 на проживання у належному їй будинку, посилаючись на протиправність заволодіння відповідачем будинком.
За таких обставин посилання суду першої інстанції на відсутність підстав вважати, що вселення та проживання відповідача у будинку було здійснено з порушенням статті 161 ЖК України, у зв`язку із необізнаністю представника позивача щодо обставин вселення відповідача у будинок, є помилковим. 
У даному випадку доведення факту наявності згоди власника будинку на вселення відповідача покладається саме на відповідача, та не може бути покладений на позивача, який категорично заперечує даний факт, а умови договору оренди не містять будь-яких умов щодо права на проживання інших осіб крім наймача. 
Проте відповідачем жодних доказів на підтвердження наявності згоди (письмової чи усної) власника на вселення ОСОБА_5 у спірний будинок, не надано, а судом такі обставини не встановлені.
Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що правові підстави для проживання у спірному будинку ОСОБА_2 відсутні, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки його проживання у житловому будинку створює перешкоди власнику у користуванні та розпорядженні належним йому майном.
Доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 отримавши повну вартість домоволодіння, втратила інтерес до спірного нерухомого майна, спростовуються діями, вчиненими позивачем та уповноваженою нею особою, а саме зверненням до правоохоронних органів з підстав самовільного зайняття відповідачем належного їй будинку, зверненням до суду з позовом за захистом своїх прав, апеляційною скаргою, а також наявністю спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо безпідставності отримання позивачкою у даній справі грошових коштів.
Посилання суду на неможливість на підставі наявних у справі доказах, враховуючи відсутність позивачки в судовому засіданні, явка якої визнана судом обов`язковою, підтвердити або спростувати правомірність її вимог щодо усунення перешкод у користуванні її власністю не ґрунтуються на нормах цивільного процесуального законодавства, враховуючи, що матеріали справи не містять будь-яких даних, що суд першої інстанції визнав потрібним, щоб позивачка дала особисті пояснення, при тому, що відповідно до вимог частини 3 статті 211 ЦПК України, ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою від 20 січня 2020 року в якій, посилаючись на неможливість її явки до суду у зв`язку з проживанням на тимчасово окупованій території АР Крим, просила розглянути справу у її відсутність за участі її представника ОСОБА_3 на підставі наданих суду доказів.
Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України, слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Генічеського районного суд Херсонської області від 23 січня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні нею права користування та розпорядження житловим будинком розташованим за адресою АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_2 звільнити житловий будинок АДРЕСА_1 разом з належним йому майном.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 05 серпня 2020 року.

Головуючий                                                          Л.А. Приходько

Судді:                                                                        І.В. Вейтас

                                                                               О.А.Кузнєцова