ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 727/8528/16-а
адміністративне провадження № К/9901/30336/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Стеценка С.Г.,
суддів: Стрелець Т.Г.,  Тацій Л.В., 
розглянувши в письмовому провадженні в касаційному порядку адміністративну справу № 727/8528/16-а
за позовом     ОСОБА_1 
до    Чернівецької міської ради, Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради
про визнання частково незаконним пункт порядку та зобов`язання вчинити певні дії
за касаційною скаргою     ОСОБА_1 на постанову Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2016 року (головуючий суддя Семенко О.    В.) та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду (колегія у складі: головуючого судді Совгири Д. І., суддів Білоуса О. В., Курка О. П.) від 14 лютого 2017  року 
В С Т А Н О В И В:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.    У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м.  Чернівці з позовом до Чернівецької міської ради, Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради, в якому просив:
- визнати незаконним п. 2 Порядку розгляду звернень учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо виділення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва в м. Чернівці, затвердженого рішенням Чернівецької міської ради VI скликання від 30 квітня 2015  року № 1602, в тій його частині, в якій вказано, що тільки зареєстровані в м.  Чернівці громадяни, які брали участь в антитерористичній операції, можуть братись на окремий облік індивідуальних забудовників;
- зобов`язати Чернівецьку міську Раду в особі Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15  липня 2016 року щодо взяття його на облік, як учасника антитерористичної операції, для отримання земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку в м. Чернівці.
2.    В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив про те, що оскільки в земельному законодавстві відсутній принцип територіальності, тому відмова у постановці на облік та у спробі отримати ділянку в районі, в якому ОСОБА_1 не зареєстрований є неправомірною, а оскаржуваний п.    2 Порядку розгляду звернень учасників АТО щодо виділення земельних ділянок - дискрімінаційним.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3. Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2016    року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14  лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.
4. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що жодним нормативно-правовим актом не визначено в межах яких населених пунктів та в якому порядку учасники АТО можуть реалізувати своє право на отримання земельних ділянок. Поряд з цим, в м.    Чернівці таким нормативно-правовим актом є рішення Чернівецької міської ради VI скликання від 30 квітня 2015  року № 1602, яким затверджено Порядок розгляду звернень учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо виділення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва в м.  Чернівці. А тому, приймаючи оскаржуване рішення, Чернівецька міська рада реалізувала своє право та право територіальної громади міста Чернівці самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Оскаржуване рішення Чернівецької міської ради є обов`язковим до виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території, в тому числі і позивача. У задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Чернівецької міської ради в особі департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17 липня 2016 року щодо взяття його на облік відмовлено, оскільки це питання не належить до компетенції Чернівецької міської ради.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
5.    Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, 10 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Шевченківського районного суду м.   Чернівці від 22 грудня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року, прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
6. Обґрунтовуючи касаційну скаргу, скаржник зазначає про те, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. Судами не взято до уваги, що ні нормами Конституції України, ні положеннями Земельного кодексу України не передбачено обов`язку реєстрації місця проживання особи на відповідній адміністративно-територіальній одиниці, як обов`язкової умови для набуття особою права на безоплатне отримання у власність відповідної земельної ділянки. За таких обставин, оскаржуваний в частині п. 2 Порядку, затверджений рішенням Чернівецької міської ради VI скликання від 30 квітня 2015  року № 1602, є протиправний та такий що суперечить вимогам чинному законодавству. Отже і відсутні підстави для відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 щодо взяття його на облік.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
7.    Вищий адміністративний суд України ухвалою від 12 квітня 2017 року відкрив провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 
8. 23 травня 2017 року на адресу Вищого адміністративного суду України надійшли заперечення Чернівецької міської ради на касаційну скаргу, в яких остання просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
9.    15 грудня 2017 року набрав чинності    Закон України від 03 жовтня 2017 року              № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». З цієї дати набула чинності нова редакція    КАС України.
10.    Згідно з підпунктом 4 пункту 1    Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
11.    На виконання вимог підп. 7 п. 1 Перехідних положень справа була передана до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
12.    Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 червня 2019 року, визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Стеценко С.    Г., судді: Стрелець Т. Г., Тацій Л.    В., справу передано головуючому судді.
13.    Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження з 28 липня 2020 року.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
14. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 , зареєстрований за місцем проживання в селі Нові Бросківці Сторожинецького району Чернівецької області, що підтверджується відповідною відміткою в його паспорті.
15. Згідно акту комісії дільничного комітету ТОВ «Торговий дім Укрвторресурс» від 17  грудня 2015 року з лютого 2013 року і по даний час позивач фактично проживає за адресою:  
АДРЕСА_1 . Згідно довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 15 квітня 2016 року № 1290/м у період з 21 травня 2015 року по 14 квітня 2016 року ОСОБА_1 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті України в районах проведення такої операції на території Донецької області. Вказана обставина також підтверджується посвідченням від 10 грудня 2015 року серії УБД НОМЕР_1 , виданим Управлінням персоналу штабу управління оперативного командування «Південь».
17. 15 липня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради із заявою, в якій просив взяти його на облік учасників антитерористичної операції для отримання земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку в  
АДРЕСА_2 . 02 серпня 2016 року Департамент містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради листом    №    Д-5123/0-04/01 повідомив    ОСОБА_1 , що його звернення суперечить п.    2 Порядку розгляду звернень учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо виділення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва в м. Чернівці, затвердженого рішенням Чернівецької міської ради VI скликання від 30  квітня 2015 року № 1602.  З наданих документів позивач зареєстрований в селі Нові Бросківці Сторожинецького району Чернівецької області. Отже, для отримання земельної ділянки рекомендовано звернутися за місцем реєстрації.
19. Вважаючи п. 2 вказаного Порядку та відмову у задоволенні його заяви незаконними та протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
20. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених   ст. 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
21. Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
22. Органи місцевого самоврядування відповідно до  Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон    №  280/97-ВР) наділені значними повноваженнями у різних галузях, зокрема, у сфері бюджету та фінансів, соціально-економічного і культурного розвитку, у сфері управління комунальною власністю, в галузі житлово-комунального господарства, у сфері регулювання земельних відносин, соціального захисту населення тощо. Реалізуючи зазначені повноваження, органи місцевого самоврядування наділені правом приймати управлінські рішення.
23. Згідно ст. 1 Закону № 280/97-ВР виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.
24. За приписами п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону № 280/97-ВР до питань місцевого значення належить регулювання сільськими, селищними, міськими радами земельних відносин.
25. Положеннями ст. 12 Земельного кодексу України передбачені повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів, до яких, зокрема, належать: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
26. Отже, органи місцевого самоврядування у вказаних правових відносинах є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції.
27. Конституцією України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (ч. 1 ст. 144 Конституції України).
28. Конституційний Суд України у рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009, проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.
29. Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що оскаржуваний Порядок розгляду звернень учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо виділення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва в м. Чернівці, затверджений рішенням Чернівецької міської ради VI скликання від 30    квітня 2015 року № 1602 є нормативно-правовим актом органу місцевого самоврядування.
30. Проте судами не враховано особливості провадження у справах щодо оскарження такого, що визначено статтею 171 КАС України (у редакції, на час звернення позивача до суду з позовом).
31. Статтею 171 КАС України передбачено, що правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим; 2) законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.
Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
У разі відкриття провадження в адміністративній справі щодо оскарження нормативно-правового акта суд зобов`язує відповідача опублікувати оголошення про це у виданні, в якому цей акт був або мав бути офіційно оприлюднений.
Оголошення повинно містити вимоги позивача щодо оскаржуваного акта, реквізити нормативно-правового акта, дату, час і місце судового розгляду адміністративної справи.
Оголошення має бути опубліковано не пізніш як за сім днів до судового розгляду.
Якщо оголошення опубліковано своєчасно, вважається, що всі заінтересовані особи належним чином повідомлені про судовий розгляд справи. Скарги на судові рішення в цій справі таких осіб, якщо вони не брали участі у справі, залишаються без розгляду.
Адміністративна справа щодо оскарження нормативно-правових актів вирішується протягом розумного строку, але не пізніше одного місяця після відкриття провадження у справі. У виняткових випадках з урахуванням особливостей розгляду справи суд ухвалою може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на один місяць.
Суд може визнати нормативно-правовий акт незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині.
Якщо у процесі розгляду справи щодо нормативно-правового акта виявлено незаконність або невідповідність правовому акту вищої юридичної сили інших правових актів чи їх окремих положень, крім тих, щодо яких відкрито провадження в адміністративній справі, які впливають на прийняття постанови у справі, суд визнає такі акти чи їх окремі положення незаконними або такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили.
Постанова суду у справах щодо оскарження нормативно-правових актів оскаржується у загальному порядку.
Резолютивна частина постанови суду про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, і про визнання його нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.
32. Тобто, вказаною нормою встановлюються особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів.
33. Зважаючи на можливість багаторазового застосування нормативно-правового акта та поширення відповідних вимог на невизначене коло осіб, у випадку відкриття провадження у справі щодо оскарження нормативно-правового акта відповідач повинен виконати покладений на нього судом обов`язок опублікувати оголошення про це у виданні, в якому вказаний акт був або мав бути офіційно оприлюднений.
34. Своєчасна публікація оголошення про оскарження нормативно-правового акта зумовлює презумпцію належного повідомлення про судовий розгляд справи всіх заінтересованих осіб з огляду практики Європейського суду з прав людини (п. 55 рішення у справі «Лучанінова проти України», п. 27 рішення у справі «Ріпан проти Австрії» (Riepan v. Austria).
35. Після набрання законної сили рішенням суду про визнання нормативно-правового акта протиправним і нечинним резолютивна частина такого судового рішення підлягає невідкладному опублікуванню у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено. У такий спосіб унеможливлюється подальша дія оскарженого нормативно-правового акта та порушення прав, свобод і законних інтересів осіб, на яких поширюються вимоги цього акта. При цьому, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
36. Таким чином, для оскарження нормативно-правових актів органу місцевого самоврядування, як попередньою так і чинною редакцією КАС України, передбачена спеціальна процедура, відмінна до тієї, що передбачена для оскарження актів індивідуальної дії.
37. Відмінність у правових наслідках при визнанні нечинним нормативно-правового акта та визнанні протиправним акта індивідуальної дії зумовлюють різні юридичні наслідки.
38. Недотримання встановленого законом спеціального порядку розгляду спорів про визнання нечинним нормативно-правого акта є істотним порушенням процесуального права, який впливає на права та інтереси інших осіб, на яких поширюється дія нормативно-правового акта.
39. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21  жовтня 2019 року у справі № 522/22780/16-а та від 30 січня 2020 року у справі №  727/4813/16-а.
40. Так як суди попередніх інстанцій помилково не врахували, що однією з вимог позову є скасування нормативно-правового акта органу місцевого самоврядування (на який Департамент містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради послався, як на підставу відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про взяття його на облік для отримання земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку в м.    Чернівці), тому справу необхідно направити до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.
41. Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29 серпня 2012    року №    16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011).
42. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
43. До повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом   перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
44. У справі «Пономарьов проти України» (заява №    3236/03, Рішення від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини звернув увагу, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.
45. Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
46. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
47. Відповідно до  статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
48. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №    4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).и повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v.» №  10373/05).
49. Згідно з ч. 1-3 ст. 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
50. Частиною 1 ст. 351 КАС України передбачено, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
51. Відповідно до ч. 2 ст.353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.
51. Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, рішення судів попередніх інстанцій скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
52. Під час розгляду справи, судам необхідно врахувати висновки і мотиви, з яких скасоване рішення, та прийняти законне і обґрунтоване рішення з урахуванням особливостей провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів.
Керуючись ст. ст. 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14    лютого 2017 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до Шевченківського районного суду м. Чернівці.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	С.Г. Стеценко Т.Г. Стрелець 	
                                                                                         Л. В. Тацій