ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«30» червня 2020 року 
м. Харків
справа № 2018/20027/2012
провадження 22ц/818/216/20; 22ц/818/217/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Котелевець А.В., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
позивачі – ОСОБА_1 , представниця позивача – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідач – Харківська міська рада,
особи, які подали апеляційну скаргу –  ОСОБА_4 , представниця особи, яка подала апеляційну скаргу – ОСОБА_5 , ОСОБА_6 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 28 грудня 2012 року у складі судді Нев`ядомського Д.В. та ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2013 року у складі судді Нев`ядомського Д.В.
в с т а н о в и в:
У грудні 2012 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що ними за власні кошти самочинно побудовано житловий будинок літ. «А-1», гараж літ. «Н» та навіс літ. «Б» по АДРЕСА_1 .

Зазначили, що роботи виконано без розробки проекту та отримання відповідного дозволу на початок будівельних робіт.

З метою підтвердження можливості подальшої безпечної експлуатації житлового будинку ними замовлено технічний висновок про стан будівельних конструкцій, відповідно до якого стан будівельних конструкцій будівель задовільний та вони придатні до подальшої експлуатації. Згідно технічного паспорту загальна площа житлового будинку літ. «А-1» складає 90,0 кв м, житлова площа - 67,9 кв м.

Вважали, що оскільки будівництво виконано без належно затвердженої проектної документації та дозволу на початок будівельних робіт, не є можливим ввести житловий будинок до експлуатації та оформити права на нього належним чином.

Просили визнати за ними у рівних частках по Ѕ кожному право власності на житловий будинок літ. «А-1», загальна площа якого складає 90,0 кв м, житлова площа 67,9 кв м та на гараж літ. «Н», навіс літ. «Б» по АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2012 року, в якому ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2013 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 – задоволено, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних частках по Ѕ кожному право власності на житловий будинок літ. «А-1», загальна площа якого складає 90,0 кв м, житлова площа складає 67,9 кв м та на гараж літ. «Н», навіс літ. «Б» по АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями  ОСОБА_4 та ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, а також скасувати ухвалу суду.

Зазначили, що суд першої інстанції визнав за позивачами право власності на самочинну будівлю, яку вони побудували на земельній ділянці, що не була навіть виділена їм в користування, без наявності висновків компетентних органів про відповідність цієї будівлі архітектурним, санітарним, екологічним, протипожежним нормам і правилам, державним стандартам, що порушує також права, інтереси мешканців багатоквартирного будинку, оскільки побудована у дворі їхнього будинку на місті, де повинні бути благоустроєні гаражні місця та дитячий майданчик. 

26 грудня 2019 року від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких він вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що він є законним власником Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями вже на протязі семи років, права та інтереси мешканців багатоквартирного будинку будівництвом не порушував. 

20 січня 2020 року від Харківської міської ради до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міська рада просила апеляційну скаргу задовольнити. При цьому зазначила, що згідно листа Управління містобудування та архітектури Департаменту архітектури та генерального плану Харківської міської ради від 28 серпня 2018 року № 6654/0/27-18 інформація щодо прийняття рішень Харківською міською радою про надання земельної ділянки по АДРЕСА_1 для здійснення будівництва або реконструкції об`єкту відсутня, містобудівні умови та обмеження для проектування вказаного об`єкту будівництва Управлінням не надавались. В єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України, розміщеному на офіційному сайті Держархбудінспекції України відсутня інформація щодо об`єкту будівництва по АДРЕСА_1 . Вказала, що житловий будинок літ. «А-1» загальна площа якого 90,0 кв м, житлова - 67,9 кв м, гараж літ. «Н», навіс літ. «Б» по АДРЕСА_1 побудовано самочинно на земельній ділянці, що належить територіальній громаді м. Харкова та новостворений об`єкт будівництва не введено до експлуатації. Зазначила, що судом першої інстанції не встановлено рік будівництва спірної нерухомості. Доказів про наявність у позивачів дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкта та права власності або користування земельною ділянкою за вказаною адресою у встановленому законодавством порядку до матеріалів справи не долучено.

04 лютого 2020 року від ОСОБА_6 до суду апеляційної інстанції надійшли пояснення, в яких він зазначив про те, що до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. 22 липня 2013 року інспекцією з благоустрою та екології м. Харкова на ім`я ОСОБА_1 видано припис про добровільне звільнення території м. Харкова № 272/14, який не виконано. Вказав, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивачі зверталися до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду Сащенка І.С. від 16 жовтня 2019 року витребувано зазначену справу з суду першої інстанції.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду Сащенка І.С. від 01 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 – залишено без руху.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів Сащенка І.С., Коваленко І.П., Овсяннікової А.І. від 09 грудня 2019 року поновлено ОСОБА_4 , ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження рішення Київського районного суду міста Харкова від 28 грудня 2012 року та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 28 грудня 2012 року; зупинено дію оскаржуваного рішення суду.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів Сащенка І.С., Коваленко І.П., Овсяннікової А.І. від 09 грудня 2019 року поновлено ОСОБА_4 , ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали Київського районного суду міста Харкова від 12  лютого 2013 року та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_4 , ОСОБА_6 в особі представника  ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2013 року; зупинено дію оскаржуваного судового рішення.

Ухвалами Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів Сащенка І.С., Коваленко І.П., Овсяннікової А.І. від 27 грудня 2019 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

07 квітня 2020 року розгляд апеляційної скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 28 грудня 2012 року відкладено на 12 травня 2020 року о 10-30 год. та на ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2013 року - на 12 травня 2020 року о 10-40 год.

22 квітня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 2018/20027/2012 (22ц/818/216/20; 22ц/818/217/20) за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 28 грудня 2012 року та ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2013 року у складі судді Нев`ядомського Д.В. по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Харківської міської ради про визнання права власності та визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Бурлака І.В., судді колегії Хорошевський О.М., Яцина В.Б.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_6  необхідно задовольнити, рішення та ухвалу суду – скасувати.

Судові рішення першої інстанції мотивовані тим, що самочинне будівництво на належній позивачам земельній ділянці не порушує прав та інтересів інших осіб, проведено без порушень технічних та будівельних норм.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у 2012 році Приватним підприємством «Модулор-Сервіс» складено технічний висновок щодо стану будівельних конструкцій житлового будинку літ. «А-1», гаража літ. «Н», навісу літ. «Б», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 та виявлення можливості їхньої подальшої експлуатації, відповідно до якого враховуючи результати проведеного огляду основних будівельних конструкцій житлового будинку літ. «А-1», гаража літ. «Н», навісу літ. «Б», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 експлуатація можлива, дефектів в несучих конструкціях та фундаментів будівель не виявлено. Технічний стан будівельних конструкцій в цілому забезпечує надійну експлуатацію та безпеку для життя і здоров`я мешканців. Технічні рішення, ухвалені при будівництві відповідають вимогам діючих норм та правил державних стандартів будівельних, санітарних та протипожежних норм (а.с.5-19, 20-34, 76-82).

Наказом № 91 від 10 листопада 1998 року Державного комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 1 Виконкому Київської районної ради внесено зміни в п.1 наказу по ПРЕП-1 № 85 від 29 жовтня 1998 року «Про реорганізацію структурних підрозділів підприємства» в наступній редакції «реорганізувати житлово-експлуатаційні дільниці шляхом їх об`єднання наступним чином: в ЖЕУ-1 – ЖЕУ-1 та частина ЖЕУ-3 до вулиці Совнаркомівська; в ЖЕУ-2 – ЖЕУ-9 та частина ЖЕУ-3 від вулиці Совнаркомівська; в ЖЕУ-3 – ЖЕУ-7 та ЖЕУ-8; в ЖЕУ-4 – ЖЕУ-4; в ЖЕУ-5 – ЖЕУ-5; в ЖЕУ-6 – частина ЖЕУ-4 від вулиці Шевченко № 5 до вулиці Шевченко № 3 та зелене господарство; в ЖЕУ-7 – ЖЕУ-10 та частина ЖЕУ-11; в ЖЕУ-8 – ЖЕУ 12 та частина ЖЕУ-11» (а.с.64).

Рішенням виконавчого комітету Київської районної ради м. Харкова від 19 жовтня 1999 року «Про упорядкування гаражів та сараїв по ВЖРЕД-1» дозволено користування та подальшу експлуатацію спорудами, якими дозволено тимчасове користування: гаражами згідно додатку № 1 – 95 шт., згідно додатку № 2 – 142 шт.; сараями в кількості 168 шт.; зобов`язано начальника ВЖРЕД-1 заключити договір з користувачами на відшкодування житловій дільниці експлуатаційних витрат, пов`язаних з утриманням земельної ділянки, на якій розташовані гаражі та сараї (а.с.47-48, 62-63).

08 жовтня 1999 року Державним комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством Київського району м. Харкова складено акт технічного обстеження стану гаражів та сараїв на прибудинкових територіях ЖЕУ-1 Київського району, яким комісія здійснила технічне обстеження гаражів та сараїв, розташованих на території ЖЕУ-1 в кількості 430 шт. В результаті обстеження встановлено: в додатку № 1 гаражі, розташовані за рішенням ГІК, РІК, та які відповідають будівельним нормам та правилам, увійшло 95 гаражів; в додатку № 2 - гаражі, які самочинно встановлені, але яким дозволено користування та відповідають будівельним нормам та правилам – 140 шт.; в додатку № 3 - гаражі, які самочинно встановлені та вимагають доопрацюванню зі сторони користувачів та узгодження служб району – 26 шт.; в додатку № 4 - гаражі, які виконані з грубим порушенням будівельних норм та правил і підлягають зносу – 1 шт. № 1-79. Враховуючи, що споруди сараїв здебільшого виконані із дерева та побудовані на території району 10-15 років тому, комісія вважає за можливе подальшу їхню експлуатацію без підрозділу на додатки № 1, 2, 3, 4 (а.с.49, 65). 

21 травня 2012 року мешканці будинку АДРЕСА_1 звернулися до Департаменту Житлового господарства, в якому просили вирішити питання щодо зносу та вивезення споруд та сухостою, а також здійснити благоустрій території їхнього двору, а саме, облаштування паркингу та гаражних міст (а.с.71).

Із відповіді управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану виконавчого комітету Харківської міської ради № 6654/0/27-18 від 28 серпня 2018 року з питання надання інформації стосовно наявності рішень Харківської міської ради про надання земельної ділянки та отримання вихідних даних для проектування об`єкта по АДРЕСА_1 вбачається, що в Управлінні містобудування та архітектури інформація стосовно прийняття рішень Харківської міської ради про надання земельної ділянки, що запитується, для здійснення будівництва або реконструкції об`єкту відсутня. Містобудівні умови та обмеження для проектування вказаного об`єкта будівництва Управлінням містобудування та архітектури не надавались (а.с.156, 187).

Як вбачається з відповіді Департаменту територіального контролю виконавчого комітету Харківської міської ради № ПУБЛ-79/0/236-19 від 11 липня 2019 року щодо наявності або відсутності дозвільних документів щодо об`єкта будівництва по АДРЕСА_1 в єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, розміщеному на офіційному веб-сайті Держархбудінспекції України, який містить відповідну інформацію з травня 2011 року, відсутня інформація стосовно зазначеного об`єкта (а.с.74).

Із припису № 272/14 про добровільне звільнення території м. Харкові від 22 липня 2013 року, який винесений Інспекцією з благоустрою та екології м. Харкова Управління екології та благоустрою Департаменту комунального господарства Кнігавку О.В. вбачається, що за результатами перевірок, проведених виконавчими органами Харківської міської ради Кнігавком О.В. використовується територія м. Харкова за адресою: АДРЕСА_2 для розміщення двоповерхової будівлі з капітальним гаражем без документів, що посвідчують право власності або користування земельною ділянкою, що є порушенням вимог статей № 125, 126 ЗК України. Запропоновано добровільно у 3-х денний термін звільнити земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 від двоповерхової будівлі з капітальним гаражем. У випадку не звільнення території міста у встановлений строк, незаконно розміщену двоповерхову будівлю з капітальним гаражем за адресою: АДРЕСА_2 буде включено до переліку об`єктів, від яких звільняється територія м. Харкова та відбудеться звільнення території у примусовому порядку. Про результати припису не пізніше 25 липня 2014 року необхідно повідомити Інспекцію з благоустрою та екології м. Харкова Управління екології та благоустрою Департаменту комунального господарства Харківської міської ради. Даний припис було розміщено на фасаді двоповерхової будівлі з капітальним гаражем (а.с.184).

05 червня 2014 року за № КС-2-9448/0/1-14-616/0/189-14 Адміністрація Київського району звернулася до Департаменту комунального господарства та просила розглянути питання щодо демонтажу незаконно побудованих конструкцій у дворі житлового будинку по АДРЕСА_2 (а.с.185).

10 липня 2014 року заступником начальника відділу обстеження земельних ділянок Департаменту земельних відносин Харківської міської ради Ткаченком Є.А. обстежено земельну ділянку по АДРЕСА_2 орієнтовною площею 0,01 га. Обстеженням на місцевості встановлено, що у дворі будинку АДРЕСА_2 збудована двоповерхова будівля з капітальним гаражем. За АДРЕСА_2 власником зазначеної будівлі є ОСОБА_1 . Рішення Харківської міської ради щодо надання в оренду або у власність зазначеної земельної ділянки будь-яким особам для будівництва будівель і споруд за вказаною адресою не приймались (а.с.186).

За змістом частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові (стаття 317 ЦК України).

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина 1 статті 182 ЦК України).

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частинами першої, другої статті 331 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва;  2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).

Таким чином, стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Однак, стаття 331 ЦК України визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, та не регулює правовий режим самочинного будівництва. 

Крім того, нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Поняття самочинного будівництва, а також правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені статтею 376 ЦК України, яка є спеціальною у врегулюванні спірних правовідносин, оскільки урегульовує правовідносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та нормативно-правових актів при створенні нової речі, тобто самочинному будівництві, були порушені.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо:  1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно з частиною 3 статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. 

Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного об`єкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа).

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об`єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України «Про архітектурну діяльність», отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону.

Як вказано у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-225цс14, суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 4 статті 376 ЦК України).

Із контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року по справі № 6-1328цс15, під час визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно в порядку частини 3 статті 376 ЦК України слід також ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості.

За змістом частин 4, 5 статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. 

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. 

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина 5 стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15.

Аналогічний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).

При розгляді справ, пов`язаних із самочинним будівництвом, слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про містобудування», спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. 

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2019 року справа № 306/2140/17, від 18 лютого 2019 року справа № 308/5988/17-ц, від 26 грудня 2018 року справа № 727/720/17, від 07 лютого 2018 року справа № 127/18746/15-ц, від 21 листопада 2019 року справа № 166/942/18 (провадження № 61-1320св19), від 06 квітня 2020 року справа № 638/4159/17 (провадження № 61-44685св18), яку згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України суд повинен враховувати про ухваленні судового рішення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що будівництво здійснено на належній позивачам на праві власності земельній ділянці, не порушує прав інших осіб, проведено без порушень технічних і будівельних норм.

Проте, з матеріалів справи не вбачається, що земельна ділянка, на якій було самочинно побудовано спірне нерухоме майно, перебуває у власності або надана у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Зважаючи на те, що основною умовою визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно є надання особі земельної ділянки в установленому порядку під вже самочинно збудоване нерухоме майно, або отримання від власника (користувача) земельної ділянки відповідної згоди, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 здійснили будівництво об`єктів нерухомості на земельній ділянці, яка не була їм надана в установленому порядку під уже збудоване нерухоме майно, а Харківська міська рада заперечує правомірність будівництва вказаних об`єктів, правові підстави для визнання за сторонами права власності на спірні об`єкти нерухомості відповідно до положень частини третьої статті 376 ЦК України відсутні.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

В матеріалах справи відсутні дані щодо дотримання позивачами визначеної чинним законодавством процедури прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна та порядку проведення державної реєстрації і оформлення права власності на нього, а суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію.

Установивши, що спірне нерухоме майно у передбаченому законом порядку до експлуатації не приймалось, даних щодо звернення позивачів до компетентних органів, зокрема, до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю щодо узаконення самочинно збудованого нерухомого майна, а також про відмову цих органів у вирішенні спірного питання матеріали справи не містять, тому колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову. 

При цьому, матеріали справи не містять будь-яких даних про оспорювання права власності  сторін або невизнання цього права іншими особами. Навпаки,  оскаржуване судове рішення та матеріали справи свідчать про відсутність спору про право власності, та спрямування позову не на визнання права як такого, а на незаконне, в обхід встановленого порядку, узаконення самочинного збудованого нерухомого майна.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердив, що дійсно житловий будинок побудовано позивачами самочинно. Земельна ділянка під будівництво житлового будинку позивачам Харківською міською радою не виділялась.

Ухвалюючи рішення, суд безпідставно визнав право власності на самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна та сприяв вибуттю із володіння, користування й розпорядження земельної ділянки, що перебуває у власності територіальної громади міста Харкова, та зробив неможливим використання її для власних або інших цілей.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку про те, що оскільки спірне нерухоме майно у передбаченому законом порядку до експлуатації не приймалося, даних щодо звернення позивачів до компетентних органів стосовно узаконення самочинно збудованих об`єктів нерухомого майна, а також про відмову цих органів у вирішенні спірного питання матеріали справи не містять, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог. 

У зв`язку з чим рішення та ухвала суду про виправлення описки підлягають скасуванню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 5212,70 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_4 , ОСОБА_6 з кожного по 2 606,35 грн кожному.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи за подачу позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не сплатили відповідний судовий збір, тому з них також він підлягає стягненню в розмірі 3 219,00 грн на користь держави.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_4 , ОСОБА_6 – задовольнити.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 28 грудня 2012 року та ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2013 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Харківської міської ради про визнання права власності – залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в дохід держави 3219,00 грн судового збору за подачу позовної заяви по 1609,50 грн з кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_6 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 5 212, 70 грн. з кожного кожному.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 А.В. Котелевець

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 03 липня 2020 року.