ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«14» липня 2020 року
м. Харків
справа № 645/3899/19-ц
провадження № 22ц/818/3153/20
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Хорошевського О.М., Яцини В.Б.
за участю секретаря - Колосовської А.Р.
учасники справи: 
позивачка - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 , представниця відповідача - ОСОБА_4 ,
третя особа - Служба у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього  ОСОБА_2 , на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 березня 2020 року у складі судді Бондарєвої І.В.
в с т а н о в и в:
У червні 2019 року  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 12 грудня 2012 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Місце проживання сина зареєстровано за місцем проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на праві спільної сумісної власності з громадянами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Зазначила, що вони з відповідачем проживали за вказаною адресою, однак сімейне життя не склалося. Відповідач почав конфліктувати з нею щодо виховання дитини, словесно ображати її та дитину. Їй постійно доводилось захищати себе та дитину від словесних образ з боку відповідача та його матері ОСОБА_6 , яка підтримувала його під час конфліктів.

Вказала, що 06 серпня 2018 року в їхній родині відбувся конфлікт з приводу виховання дитини, через який відповідач змусив її покинути спірну квартиру, застосувавши до неї фізичну силу. Проте, наступного дня після конфлікту відповідач вибачився за свої дії, та вона повернулась до квартири АДРЕСА_1 , де вони продовжили проживати однією сім`єю.

Зазначила, що 20 січня 2019 року, після наступного конфлікту та фізичного насильства з боку відповідача та його матері ОСОБА_6 , вона була змушена залишити вказану квартиру та поїхати разом із малолітньою дитиною до своєї матері, яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Вказала, що на неодноразові прохання впустити її проживати разом із дитиною за місцем реєстрації дитини відповідач не реагував, двері не відчиняв. 31 січня 2019 року вона викликала поліцію через поведінку відповідача та його матері, які грубо, із застосуванням фізичної сили вигнали з квартири няню, яку вона привела для догляду за малолітньою дитиною. Крім того, вони дуже агресивно поводили себе і щодо неї. Через свою поведінку відповідач притягнутий поліцією та судом до адміністративної відповідальності за фізичне насильство у сім`ї.

Зазначила, що 25 березня 2019 року шлюб з відповідачем розірвано.

Вказала, що на даний час власних ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 , де зареєстровано місце проживання дитини, вона не має, та відповідач ігнорує її прохання надати їй ключі як законному представнику малолітньої дитини та виділити кімнату для проживання сина.

Зазначила, що такою своєю поведінкою відповідач чинить перешкоди у проживанні в даній квартирі малолітньої дитини і її як законного представника сина. Своїми діями відповідач позбавив її та дитину належних умов проживання, позбавив дитину можливості нормального розвитку, що суперечить інтересам малолітньої дитини і того з батьків, з ким вона проживає, і спричиняє шкоду правам дитини.

Вказала, що їхній син ОСОБА_2 має право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 разом з нею як законним представником.

Зазначила, що на даний час відповідач батьківських прав не позбавлений. Вона у власності житлового приміщення не має, проживає разом з дитиною у житловому приміщенні, яке належить на праві власності її матері.

Вказала, що дитина відвідує дитячий садок, розташований біля житлового приміщення по АДРЕСА_1 , перебуває на обліку в Комунальному некомерційному підприємстві «Харківська міська поліклініка №15» з самого народження.

Зазначила, що відповідач неправомірно перешкоджає дитині і їй як законному представнику сина в здійсненні законного права на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , та відмовляється виконувати свої батьківські обов`язки щодо дитини.

Просила вселити її в квартиру АДРЕСА_1 разом з її малолітньою дитиною - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши право користування кімнатою в межах норми жилої площі на одну особу, підсобними приміщеннями (кухнею, ванною кімнатою, вбиральнею, коридором); стягнути зі ОСОБА_3 на її користь витрати зі сплати судового збору.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 11 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та направити справу на новий розгляд до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що нею доведено факт систематичного фізичного і психологічного насильства у сім`ї, яке чинив відповідач щодо неї та сина.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду Овсяннікової А.І. від 16 квітня 2020 року справу витребувано із суду першої інстанції.

Справа надійшла до суду апеляційної інстанції 04 травня 2020 року та передана судді Овсянніковій А.І. 12 травня 2020 року.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду Овсяннікової А.І. від 14 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху.

17 червня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 645/3899/19 (22-ц/818/3153/20).

Ухвалами Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Бурлака І.В., Хорошевського О.М., Яцини В.Б. від 22 червня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивачка не зареєстрована у спірній квартирі, не є членом сім`ї власника квартири, та після розірвання шлюбу з відповідачем виселилась з житлового приміщення разом з сином, та згода на її повторне вселення від усіх співвласників квартири відсутня, тому відсутні підстави для її вселення у цю квартиру, а її посилання на неможливість проживання малолітнього сина з батьком через застосування до дитини насильства та порушення прав дитини на проживання в квартирі за місцем реєстрації разом зі своїм батьком не підтверджені належними та допустимими доказами.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 12 грудня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 березня 2019 року (а. с.17, 25).

Від шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мають сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 18).

Малолітній ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з 12 лютого 2014 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 11 червня 2019 року (а. с. 19).

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності відповідачу ОСОБА_3 та його батькам: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 02 липня 1999 року № 8-99-197656 (а. с. 20).

Як вбачається з копій паспортів громадян України ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 26 червня 2019 року, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 (а. с. 15, зворот, 29, 42. 43).

Позивачка ОСОБА_1 з 13 вересня 1995 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується відповідною відміткою у паспорті громадянина України (а. с. 13, зворот).

06 серпня 2018 року та 31 січня 2019 року між сторонами відбулись конфлікти, у зв`язку з чим ОСОБА_1 зверталась до поліції, що підтверджується її заявою від 11 лютого 2019 року (а. с. 21-22).

Після розірвання шлюбу сторони за взаємною згодою визначили, що місцем проживання їх малолітньої дитини є місце проживання його матері, ОСОБА_1 

ОСОБА_3 сплачує аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_2 , що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам (а. с. 44).

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 надала до суду копію апеляційної скарги на постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 березня 2019 року, якою ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 173-2 КУпАП (а. с. 133-137).

Як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень  постановою Харківського апеляційного суду від 08 квітня 2020 року у задоволенні клопотання   ОСОБА_1 про відновлення пропущеного строку на подачу апеляційної скарги на постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 березня 2019 року - відмовлено та повернуто їй апеляційну скаргу на постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 березня 2019 року. Копію цієї постанови залучено до матеріалів справи на підставі клопотання ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції 14 липня 2020 року.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою  статті 156 ЖК Української РСР  передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до  статті 405 ЦК України  члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Частиною першою статті 162 ЖК Української РСР визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи та вказані вище положення закону, колегія суддів вважає, що оскільки позивачка не проживає у спірній квартирі з січня 2019 року та ніколи не була у ній зареєстрована; сторони не перебувають у шлюбі з березня 2019 року, тобто позивачка втратила правовий статус члена сім`ї власника спірної квартири; позивачка зареєстрована і проживає в іншому житлі; між сторонами відсутня угода про безоплатне чи платне користування житлом, тому відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 щодо вселення її до квартири її колишнього чоловіка та його батьків.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 336/1509/16-ц, провадження № 61-9461св18.

Щодо вимог позивачки про вселення до квартири їхнього з відповідачем сина колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 142 СК України діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою.
За положеннями статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною другою  статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно із частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Як встановлено судом малолітній син сторін ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстрований та мешкає його батько ОСОБА_3 .

Після розірвання шлюбу між сторонами місце проживання малолітньої дитини судовими рішеннями не встановлено, оскільки вони добровільно досягли згоди щодо місця проживання їхнього сина разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 проти цього не заперечувала.

Колегія суддів виходить з того, що малолітня дитина ОСОБА_2 має право користуватися квартирою, співвласником якої є його батько ОСОБА_3 , який в свою чергу має право на безперешкодне спілкування з дитиною та зобов`язаний брати участь у його вихованні.

При цьому, зазначені обставини самі по собі не є підставою для проживання матері дитини - ОСОБА_1 як законного представника сина у спірній квартирі, оскільки місцем проживання дитини може бути й місце проживання одного з її батьків, та батько дитини так само є її законним представником.

Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідач будь-яким чином перешкоджає своєму синові проживати у квартирі за місцем реєстрації або заперечує проти цього, враховуючи, що за обопільною згодою сторін син фактично мешкає з матір`ю.
Крім того, вселення малолітнього ОСОБА_2 до квартири за місцем реєстрації фактично призведе до визначення місця проживання дитини разом з батьком, що не є предметом вимог позивачки.

Таким чином, проаналізувавши викладені обставини справи та норми права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на вчинення відповідачем фізичного та психологічного насильства в сім`ї, виходячи з предмету позову та встановлених судом обставин справи, не є підставою для задоволення її позовних вимог. Доказів того, що відповідач чинив насильство щодо малолітнього сина сторін та перешкоджав у його проживанні у квартирі, суду не надано.

Вимога щодо направлення справи на новий розгляд до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю, викладена у прохальній частині апеляційної скарги ОСОБА_1 , є безпідставною, оскільки справу розглянуто судом за місцезнаходженням нерухомого майна, що відповідає вимогам статті 30 ЦПК України, тобто з дотриманням правил територіальної підсудності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 березня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                           І.В. Бурлака

Судді                                                                       О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 17 липня 2020 року.