Ухвала
Іменем України 
04 серпня 2020 р.
м. Київ
Справа №727/9309/19
Провадження № 51-2702 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –        ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу (доповнення) засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 26 лютого 2020 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 14 квітня 2020 року щодо нього,
встановив:
Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 26 лютого 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць.
 
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
 
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 14 квітня 2020 року вищезазначений вирок місцевого суду залишено без змін.
 
На вказані судові рішення засуджений подав касаційну скаргу.

 
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2020 року касаційну скаргу було залишено без руху в зв`язку з невідповідністю вимогам ст. 427 КПК України і надано строк для усунення недоліків протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії вказаної ухвали. 
 
У межах наданого строку засуджений повторно звернувся до суду з касаційною скаргою, однак недоліки, зазначені у попередній ухвалі Верховного Суду, не усунув, а також допустив нові.
 
Як касаційний суд вказував в ухвалі від 10 червня 2020 року, згідно ст. 427 КПК України касаційна скарга повинна містити правове обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК України), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК України).
 
Отже, посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, і які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.
 
За вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Проте, касаційна скарга засудженого знову не містить посилань на конкретну з підстав, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України для скасування або зміни оскаржуваних рішень судів першої й апеляційної інстанцій, а також обґрунтування 
 
їх незаконності відповідно до ч. 2 ст. 438 цього Кодексу, з урахуванням положень статей 370, 374, 412-414, 404, 419 цього Кодексу у їх взаємозв`язку. При цьому, засуджений, вказує на однобічність та недослідження фактичних обставин кримінального провадження, що відповідно до положень статей 433, 438 КПК України, не є предметом розгляду суду касаційної інстанції. 
 
До того ж, засуджений у повторно поданій скарзі не  зазначає, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість ухвали апеляційного суду та які конкретно порушення закону допущено судом апеляційної інстанції при розгляді даного кримінального провадження в порядку апеляційної процедури. Не вказує, які доводи його апеляційної скарги, і в порушення якої норми закону, апеляційний суд належним чином не дослідив, не перевірив та не оцінив, внаслідок чого визнав їх необґрунтованими.
Крім того, при повторному зверненні до суду касаційної інстанції, засуджений у скарзі допустив нові недоліки, оскільки сформулював вимоги які не відповідають змісту ст. 436 КПК України щодо повноважень суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги. Так, ч. 1 ст. 436 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення; скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; змінити судове рішення.
Суд касаційної інстанції є судом права, відповідно до положень ст. 433 КПК України переглядає судові рішення у межах касаційної скарги, тому відсутність у ній згаданого обґрунтування перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
 
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК України касаційна скарга повертається, якщо особа не усунула недоліки касаційної скарги, яку залишено без руху, в установлений строк.
 
За таких обставин колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід повернути засудженому на підставі п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК України.
 
Керуючись п. 1 ч. 3 ст. 429, 441 КПК України, Суд

постановив:
 
Касаційну скаргу з доповненнями ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 26 лютого 2020 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 14 квітня 2020 року, а також додані до неї матеріали повернути особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                  ОСОБА_3