Постанова
Іменем  України 
 
22 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 500/5684/16-ц
провадження № 61-917св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю.,  Зайцева А. Ю.,                 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Воронкова Володимира Олексійовича на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 листопада 2018 року у складі судді Баннікової Н. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Дрішлюка А. І., Черевка П. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                 № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Воронкова Володимира Олексійовича на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 листопада                   2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року   № 2147-VIII, що діяла до                  08 лютого 2020 року.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                    ОСОБА_2 про розірвання договору про спільне будівництво.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 26 грудня 2009 року між ним та відповідачкою було укладено договір № 6 Г/4 «Про участь у спільному будівництві об`єкту «Підземний паркінг» по АДРЕСА_1 .
Вказаним договором встановлено, що будівництво паркінгу здійснюється генпідрядником - ПМВП «Джерело» на земельній ділянці, яка на праві приватної власності належить позивачу ОСОБА_1 .
У відповідності до пункту 3.1 цього договору ОСОБА_2 сплатила відповідну грошову суму за виконання робіт, а ОСОБА_1 сприяв будівництву місця для автомобільної стоянки, розміром 6,0 метрів на 4,5 метра, у паркінгу будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .
Після закінчення будівництва відповідачка повинна була добровільно підписати акт прийому-передачі місця для стоянки автомобіля, або відправити позивачу мотивовану відмову від прийому виконаних робіт, як це встановлено пунктом 7.1 договору, однак ОСОБА_2 постійно уникала прийому виконаних робіт та підписання відповідно акту, незважаючи на фактичне використання місця для стоянки автомобіля її сином впродовж тривалого часу, чим порушила договір.
13 вересня 2016 року ОСОБА_1 направив відповідачці претензію, висловивши прохання прийняти у своє володіння та підписати акт прийому-передачі місця для стоянки у паркінгу будинку, розташованого по                         АДРЕСА_1 , загальною площею 27 кв.м до 01 жовтня 2016 року. На таке прохання ОСОБА_2 ніяк не зреагувала.
Позивач вважає порушення договору відповідачкою істотним, оскільки немотивована її відмова від підписання акту прийому-передачі робіт робить неможливим повне виконання договору сторонами, та позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладенні договору.
З урахуванням викладених обставин, позивач просив суд розірвати договір від 26 грудня 2009 року № 6 Г/4 «Про участь у спільному будівництві об`єкту «Підземний паркінг» по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від                                 26 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.
Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Воронков В. О. звернувся до суду з апеляційною скаргою.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Воронкова В. О. залишено без задоволення, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 листопада 2018 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У січні 2020 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Воронкова В. О. засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 листопада 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, представник позивача просив суд оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій ухвалені судові рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
 
Доводи інших учасників справи
 
11 лютого 2020 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від  ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Воронкова В. О., в якому відповідачка просить суд касаційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
13 лютого 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 26 грудня 2009 року між ОСОБА_1 (Виконавець) та ОСОБА_2 (Замовник) було укладено договір № 6 Г/4 «Про участь у спільному будівництві об`єкту «Підземний паркінг» по АДРЕСА_1 . 
Вказаним договором встановлено, що будівництво паркінгу здійснюється генпідрядником - ПМВП «Джерело» на земельній ділянці, яка належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності.
Відповідно до пункту 3.1 спірного договору ОСОБА_2 сплатила відповідну грошову суму за виконання робіт, що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів, а ОСОБА_1 сприяв будівництву місця для автомобільної стоянки, розміром 6,0 метрів на 4,5 метра, у паркінгу будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .
Згідно пункту 7.1 договору Замовник за участі Виконавця приймає роботу та на протязі 3-х календарних днів з дня отримання акта приймання-передачі зобов`язаний направити Виконавцю підписаний акт приймання-передачі або мотивовану відмову від приймання робіт, із зазначенням конкретних зауважень та недоліків.
13 вересня 2016 року ОСОБА_1 відправив відповідачці претензію, з вимогою прийняти у своє володіння та підписати акт прийому-передачі місця для стоянки у паркінгу будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , загальною площею 27 кв.м до 01 жовтня 2016 року. На вказану претензію ОСОБА_2 було надано відповідь, де зазначено, що місце № 6, яке передбачено в договорі, відповідає місцю № 10 відповідно до робочої схеми паркінгу, тому відповідачем було запропоновано позивачу надати їй схему розташування парко-місць, яка була підписана між сторонами та лише у разі надання відповідних документів про розташування місць, нею буде підписано акт прийому - передачі. 
Встановлено, що позивач відповідь на зазначений лист  ОСОБА_2 не надав.
 Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої та третьої статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
 
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
 
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
 
Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. 
 
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої  статті 651 ЦК України. 
 
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.
 
Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.
 
За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
 
У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суди встановили, що відповідачка повністю виконала своє зобов`язання за укладеним договором, у повному обсязі сплативши грошові кошти. 
Крім того, судами встановлено, що ОСОБА_2 на виконання положень пункту 7.1 Договору № 6 Г/4 від 26 грудня 2009 року на адресу               ОСОБА_1 було направлено відповідь на його претензію, де зазначено, що місце № 6, яке передбачено в договорі, відповідає місцю № 10 відповідно до робочої схеми паркінгу, тому відповідачем було запропоновано позивачу надати їй схему розташування парко-місць, яка була підписана між сторонами та лише у разі надання відповідних документів про розташування місць, нею буде підписано акт прийому - передачі. 
Таким чином, посилання заявника на те, що відповідачка на претензію позивача ніяк не зреагувала, є необґрунтованими.
Встановлено, що позивач відповідь на зазначений лист  ОСОБА_2 не надав.
З огляду на викладене, наявність істотного порушення  ОСОБА_2   договору № 6 Г/4 від 26 грудня 2009 рокупозивач у встановленому законом порядку не довів.
При таких обставинах, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого дійшли вірного висновку про відмову у позові у даній справі, оскільки правові підстави для розірвання спірного договору відсутні. 
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Воронкова Володимира Олексійовича залишити без задоволення.
 
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від                                     26 листопада 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від                        18 грудня 2019 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              Є. В. Коротенко
 
С. Ю. Бурлаков
 
А. Ю. Зайцев