ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 серпня 2020 року           справа №360/1744/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів: Арабей Т.Г., Гаврищук Т.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року  у справі  № 360/1744/20 (головуючий І інстанції Свергун І.О., текст рішення складено у приміщенні суду за адресою: просп. Космонавтів, 18, м. Сєвєродонецьк Луганської області)  за позовом Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів  до  Колективного підприємства «Лисичанський завод залізобетонних виробів» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 157447,66 грн,-

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2020 року Луганське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі – позивач, ЛОВ ФСЗІ) звернулось до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Колективного підприємства «Лисичанський завод залізобетонних виробів» (далі – відповідач, КП «ЛЗЗБВ»), в якому позивач просив стягнути з КП «ЛЗЗБВ» на користь ЛОВ ФСЗІ адміністративно-господарську санкцію за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю у 2019 році 157164,76 грн та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарської санкції за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю у 2019 році, яка нарахована за період з 16 квітня 2020 року по 21 квітня 2020 року у розмірі 282,90 грн (т.1, а.с. 1-4).
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено (т.1, а.с. 219-224).
Позивач з вказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій послався на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просив скасувати рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що нормами чинного законодавства України щодо соціальної захищеності інвалідів на відповідача покладено обов`язок щодо забезпечення певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів. Тобто, роботодавець не звільняється від обов`язку сплачувати штрафні санкції до відділення Фонду на підставі ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», оскільки зазначена норма не ставить відповідний обов`язок підприємства у залежність від будь-яких обставин, з яких інвалід не працює на підприємстві. Також зазначив, що відповідачем порушено строки подання звітності за формою 3-ПН. Посилався на практику Верховного Суду у справах № 806/1368/17, 804/4124/18, 200/5904/19, № 804/8007/16, 804/8007/16 (т.1, а.с. 229-235).
Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування. Також зазначив, що в 2019 році відповідачем було виділено та створено 5 вакантних робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, що перевищує норматив, оскільки з врахуванням вже працюючих на підприємстві інвалідів в кількості 6 осіб, складає в загальному підсумку 11 робочих місць для осіб з інвалідністю. Вважає, що підприємством було виділено та створено відповідно до нормативу, передбаченого ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю», необхідну кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2019 році. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити апеляційну скаргу заявника без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач заявив клопотання про розгляд справи без його участі. 
Відповідно до приписів  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  справа розглядається в порядку письмового провадження.          
Згідно вимог частин 1, 2 статті 308  Кодексу адміністративного судочинства України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд, заслухав суддю – доповідача, перевірив матеріали справи, обговорив доводи апеляційної скарги, та відзиву на неї встановив наступне.
Відповідач - КП «ЛЗЗБВ» (ідентифікаційний код 01235834) відповідно до Порядку реєстрації підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, що використовують найману працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70, зареєстровано у ЛОВ ФСЗІ 25.09.2009 за реєстраційним номером 44/118/20, про що свідчить довідка про реєстрацію роботодавця у відділенні Фонду соціального захисту інвалідів від 28.09.2009 за № 108 (арк. спр. 34).
КП «ЛЗЗБВ» на виконання вимог Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70, 05.02.2020 року подало до ЛОВ ФСЗІ звіт від 03.02.2020 про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 рік, в якому зазначило середньооблікову кількість штатних працівників облікового складу за рік - 210 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, - 6 осіб; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» – 8 осіб; фонд оплати праці штатних працівників (тис. грн) – 16502,30 грн; середньорічна заробітна плата штатного працівника (грн) – 78582,38 грн; сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштуванням інвалідів – 157164,76 грн (т.1, арк. спр. 13).
05.02.2020 року за вих. № 107/03-10 позивачем на адресу КП «ЛЗЗБВ» направлено лист з проханням своєчасно здійснити сплату адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю у 2019 році до 15 квітня 2020 року, не допускаючи нарахування пені за звернення до суду за примусовим стягненням боргу, який отримано відповідачем 11.02.2020 року (т.1, арк. спр. 19-22).
05.02.2020 року позивач направив на адресу Лисичанського міського центру зайнятості запит № 05/01-02/102, чи надавалися КП «ЛЗЗБВ» до Лисичанського міського центру зайнятості відомості про вільні робочі місця (вакансії), на які можливе працевлаштування осіб з інвалідністю, а також про випадки відмови роботодавцем у працевлаштуванні осіб з інвалідністю, які направлялися центром зайнятості, протягом 2017, 2018, 2019 років; чи здійснювалося КП «ЛЗЗБВ» замовлення до Лисичанського міського центру зайнятості на професійне навчання або підготовку особи з інвалідністю у разі відсутності фахівців з потрібними професіями серед зареєстрованих у державній службі зайнятості осіб з інвалідністю (т.1, арк. спр. 15-16).
ЛОВ ФСЗІ отримано відповідь Лисичанського міського центру зайнятості від 20.02.2020 року № 307/05-20 з інформацією про надання протягом 2019 року звітності за формою 3-ПН, з зазначенням того, що бажаючих отримати направлення на працевлаштування не було (т.1, арк. спр. 23).
За несвоєчасну сплату КП «ЛЗЗБВ» адміністративно-господарських санкцій за 2019 рік ЛОВ ФСЗІ нараховано підприємству пеню в сумі 282,90 грн, про що зазначено у розрахунку суми позову, пред`явленого щодо стягнення заборгованості по сплаті адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця для працевлаштування інвалідів (т.1, арк. спр. 31).
Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає апеляційну скаргу такою, що не  підлягає задоволенню з наступних підстав.
Спірним питанням даної справи є правомірність дій позивача щодо нарахування відповідачу суму адміністративно - господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.
При прийнятті спірного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні на підприємства покладено обов`язок по забезпеченню певної кількості місць для працевлаштування інвалідів, що не супроводжується обов`язком пошуку інвалідів для працевлаштування на створені ним робочі місця. Такий обов`язок покладено на органи працевлаштування, перелічені в ч.1 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі – Закон № 875-ХІІ).
Відповідно до ст. 20 Закону № 875-ХІІ Фонду соціального страхування захисту інвалідів надано право на стягнення санкцій за недодержання законодавчо встановленого нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.
Статтею 18 Закону № 875-ХІІ передбачено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, з урахуванням причин інвалідності, з урахуванням побажань інвалідів, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медиком - соціальної експертизи.
Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України.
Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 18-1 Закону № 875-ХІІ рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.
Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону № 875-ХІІ для підприємств (об`єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від середньооблікової чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік, - у кількості одного робочого місця.
Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.
Як вбачається з ст. 20 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Згідно п. 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70 «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 01 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.
На виконання вимог абзацу третього пункту 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70, щодо надання до центру зайнятості інформації про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування осіб з інвалідністю, КП «ЛЗЗБВ» відповідно до Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 (у редакції наказу Міністерства соціальної політики України від 05 грудня 2016 року № 1476) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 червня 2013 року за № 988/23520, подавало до Лисичанського міського центру зайнятості звітність форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» від 30.01.2019 року, 28.02.2019 року, 28.03.2019 року, 26.04.2019 року, 29.05.2019 року, 26.06.2019 року, 31.07.2019 року, 28.08.2019 року, 30.09.2019 року, 30.10.2019 року, 26.11.2019 року, 26.12.2019 року, в яких зазначало інформацію про вільні робочі місця, на які можливе працевлаштування осіб з інвалідністю – посада слюсара-сантехніка, посада прибиральника службових приміщень, посада прибиральника території (т.1, арк. спр. 81-128).
Створення робочих місць для осіб з інвалідністю також підтверджено штатними розписами КП «ЛЗЗБВ» на І-IV квартали 2019 року (т.1, арк. спр. 129-152). 
Листом від 20.02.2020 року № 307/05-20 Лисичанський міський центр зайнятості підтвердив подання відповідачем звітності форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» з інформацією про вільні робочі місця, на які можливе працевлаштування осіб з інвалідністю. Випадків відмови підприємства в працевлаштуванні особам з інвалідністю протягом 2019 року не було. Всім особам з інвалідністю, які перебували на обліку, протягом 2019 року пропонувалися вакансії, жодного кандидата не виявлено, причини відмови: за станом здоров`я та неповною зайнятістю (1-денний робочий тиждень, 7 годин). Також зазначено, що у 2019 році КП «ЛЗЗБВ» не надавало Лисичанському міському центру зайнятості замовлень на професійне навчання або підготовку особи з інвалідністю для вирішення питання працевлаштування (т.1, арк. спр. 23-24).
Також листом від 27.04.2020 року № 568/05-20 Лисичанський міський центр зайнятості підтвердив, що протягом 2019 року КП «ЛЗЗБВ» брало участь у таких заходах: 16.05.2019 року у інформаційному семінарі для роботодавців на тему: «Вирішуємо проблему працевлаштування осіб з інвалідністю разом»; 24.10.2019 у інформаційному семінарі для роботодавців, які мають поточну та перспективну потребу в працівниках, у т.ч. у яких не виконаний норматив по працевлаштуванню осіб з інвалідністю на тему: «Проблеми забезпечення кадрами підприємств та шляхи їх вирішення, у т.ч. працевлаштування осіб з інвалідністю. Презентація послуг служби зайнятості, впровадження нового підходу в обслуговуванні клієнтів, інформування про професійний склад осіб з інвалідністю»; 28.11.2019 року у інформаційному семінарі на тему: «Презентація послуг центру зайнятості для роботодавців, у т.ч. працевлаштування вразливих верств населення, як то людей з обмеженими можливостями» за участю ГУ Держпраці у Луганській області; 29.11.2019 року у Ярмарку вакансій для осіб з інвалідністю за участю ФСЗІ, ГУ Держпраці у Луганській області (т.1, арк. спр. 153).
Аналізуючи викладене, колегія суддів зазначає, що відповідачем вживалися заходи щодо працевлаштування осіб з інвалідністю на вакантні посади у підприємстві. Фактів відмови у працевлаштуванні осіб з інвалідністю при розгляді справи судом не встановлено.
Відповідно до ч. 8 ст. 69 Господарського кодексу України підприємство з правом найму робочої сили забезпечує визначену відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування, зокрема інвалідів. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги встановлюється законом. 
З огляду на викладене та виходячи з наданих доказів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем забезпечена певна кількість місць для працевлаштування інвалідів у своєму штаті, як того потребує законодавство. 
У зв`язку з тим, що відповідачем вжито усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, не враховано відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись, що нівелює доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі.
Суд апеляційної інстанції вважає, що заявлені до стягнення санкції є адміністративно-господарськими, відтак на них розповсюджуються загальні засади відповідальності учасників господарських відносин, визначені у статтях 216-218, 238, 241 Господарського кодексу України, системний аналіз яких посвідчує підставу сплати за наявності складу правопорушення, склад якого у межах спірних правовідносин позивачем не доведений. 
Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов`язковим платежем), обов`язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення.
Разом із тим, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
При  цьому, суд зазначає, що відповідач не зобов`язаний займатися пошуком інвалідів для працевлаштування на створені ним робочі місця. Такий обов`язок покладено на органи працевлаштування, перелічені в ч.1 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».
Верховний Суд у справах  806/1368/17 (на яку посилається апелянт) зробив правовий висновок про те, що обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування. Отже, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.
Враховуючи те, що нормами чинного законодавства на підприємства покладено обов`язок по забезпеченню певної кількості місць для працевлаштування інвалідів, що не супроводжується обов`язком пошуку інвалідів для працевлаштування на створені ним робочі місця, з огляду на виконання відповідачем його обов`язку, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо неправомірності заявленого позову щодо стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені з відповідача.
Колегія суддів відхиляє довід апелянта стосовно того, що відповідачем порушено строки подання звітності за формою 3-ПН, виходячи з наступного.
Як вже зазначалось, спірним питанням даної справи є правомірність дій позивача щодо нарахування відповідачу суму адміністративно - господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів. Разом з тим, апелянтом не заперечується, що протягом 2019 року підприємством щомісячно надавались державній службі зайнятості відомості про наявність вакантних робочих місць для осіб з інвалідністю. Також, позивачем не спростовано той факт, що в 2019 році відповідачем було створено 5 вакантних робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, що в свою чергу відповідає нормативу, встановленому ст. 19 Закону № 875-ХІІ. Тобто, відповідачем до підприємства застосовано штрафні санкції відповідно до ст. 20 Закону № 875-ХІІ, в той час, як вказаною нормою не регулюється питання щодо відповідальності за порушення пункту 5 розділу І Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».
Отже, вищезазначене свідчить, що відповідачем вживалися залежні від нього заходи щодо працевлаштування інвалідів на вакантні посади у підприємстві. Фактів відмови відповідачем у працевлаштуванні інвалідів судами не встановлено.   
За таких обставин, суд дійшов до висновку, що доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, оскільки вони суперечать чинному законодавству та не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року  у справі  № 360/1744/20 за позовом Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Колективного підприємства «Лисичанський завод залізобетонних виробів» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 157447,66 грн. – залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року  у справі  № 360/1744/20 – залишити без змін.
Повний текст постанови складений та підписаний 26 серпня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верхового Суду  протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення окрім випадків визначених статтєю 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач:                                                                      І.В. Геращенко 

Судді:                                                                                          Т.Г. Арабей

Т.Г. Гаврищук