Постанова
Іменем України                                                 
 
24 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 521/17219//17-ц
провадження № 61-47268св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
 
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють      в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
відповідачі: державний реєстратор Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Іванов Ігор Володимирович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_4                   та їх представника - адвоката Ситніка Володимира Олександровича,                    на постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2018 року               у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , діючи в свої інтересах і в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до державного реєстратора Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Іванова Ігоря Володимировича, Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ») 
(далі - ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ») про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання права власності на нерухоме майно                та вселення до житлового приміщення, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, в якому просили:
1) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37338526, винесене 26 вересня 2017 року державним реєстратором Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області         Івановим І. В. (номер запису про право власності: 22591837);
2) визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;
3) усунути перешкоди у здійсненні права користування                                 ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 вказаною квартирою шляхом їх вселення у спірне майно.
 
В обґрунтування своїх вимог позивачі посилались на те, що ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» 
у порушення умов пунктів 5.3., 5.3.1., 5.3.3. іпотечного договору від 18 липня 
2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», право вимоги за яким перейшло 
до 
ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», безпідставно, без попереднього здійснення виконавчого напису нотаріусом та без додержання вимог частини 4 статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» державному реєстратору була подана заява про державну реєстрацію прав 
та їх обтяжень.
 
На підставі вказаної заяви державним реєстратором Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Івановим І. В. 26 вересня 2017 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37338526, за яким право власності перереєстровано на ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».
 
Позивачі вважали таку реєстрацію порушенням права власності ОСОБА_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . 
 
Крім того, позивачі стверджували, що ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» незаконно позбавило 
їх доступу до спірного приміщення, оскільки представники товариства зламали двері квартири, змінили замки, встановили сигналізацію, чим безпідставно чинять перешкоду у користуванні житлом.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
РішеннямМалиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2018 року             у складі судді Маркарової С. В. позовні вимоги були задоволені частково. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37338526, винесене 26 вересня 2017 року державним реєстратором Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області 
Івановим І. В. (номер запису про право власності: 22591837), вселено ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 , в решті позову - відмовлено.
 
Встановлено порядок виконання судового рішення, за яким рішення суду               є підставою для внесення органами реєстрації до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності ОСОБА_4 на підставі первісних даних про її право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Задовольняючи позов частково, скасовуючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37338526, винесене 26 вересня 2017 року державним реєстратором Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Івановим І. В. (номер запису про право власності 22591837), вселяючи ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3                   у квартиру АДРЕСА_1 , й відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання права власності    на нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» набуло право власності на спірну квартиру з порушенням пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав               на нерухоме майно та їх обтяжень», частини першої статті 21 ЦК України, Іпотечного договору, оскільки позивачі позбавлені можливості вільного доступу до спірної квартири та можливості користуватись даним об`єктом нерухомого майна, яке до 04 жовтня 2017 року було житлом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та їх малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з того, що у разі скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі рішення суду відбувається відновлення становища, яке існувало до порушення, а саме: залишається чинним запис про реєстрацію права власності на майно за ОСОБА_4 і потреби         в додатковому визнанні права власності на нерухоме майно за рішенням суду немає.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2018 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2018 року скасовано           й ухвалено нове рішення.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , які діють            в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 до державного реєстратора Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Іванова І. В., ТОВ «Кей-Колект», за участю третіх осіб,                 які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Органу опіки                       та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання права власності на нерухоме майно та вселення до житлового приміщення -  відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, апеляційний суд дійшов висновку, що за наявності чинного іпотечного застереження в іпотечному договорі, для реалізації статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержателю достатньо направити іпотекодавцю вимогу про усунення порушень основного зобов`язання та надати державному реєстратору підтвердження її невиконання боржником протягом 30 днів. 
 
При цьому апеляційний суд вважав, що оскільки іпотечний договір та відповідне застереження в ньому недійсними не визнавалось, а представником ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ») надано державному реєстратору усі документи, передбачені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року    № 1127, підстави для скасування рішення № 37338526 про державну реєстрацію відсутні.
 
Крім того, апеляційний суд вказував, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх малолітній син ОСОБА_3 набули житлові права у спірній квартирі, відповідно, у 2009 році та пізніше, в той час як спірна квартира була передана ОСОБА_4 в іпотеку у 2007 році, й відповідно до пункту 2.3.9. договору іпотеки від 18 липня 2007 року іпотекодавець взяла на себе обов`язок                   не реєструвати в приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних                та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя, умови якого порушила зареєструвавши у 2009 році у спірній квартирі свою повнолітню дочку, 
яка у 2010 році уклала шлюб із ОСОБА_6 , від якого у 2011 році народився ОСОБА_3 , зареєстрований у квартирі у 2012 році.
 
Відмовляючи у задоволенні вимог про вселення, апеляційний суд виходив            із того, що заявлені вимоги про вселення є похідними від задоволення вимог 
про скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки                    за іпотекодержателем.
 
Також апеляційний суд вказав, що відмова у задоволенні вимог про скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем унеможливлює як відновлення попередньої реєстрації права власності                за іпотекодавцем ОСОБА_4 так і саму можливість його визнання                    в судовому порядку.
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у листопаді 2018 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та їх представник - адвокат          Ситнік В. О., посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права, просять постанову апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2018 року скасувати й залишити в силі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2018 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано зміст статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», зокрема про те, що конкретний порядок переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя врегульовується сторонами в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (застереженні в іпотечному договорі) і цей порядок є обов`язковим 
для виконання сторонами договору в силу положень статті 629 ЦК України,                    а відповідно до пункту 5.3.1 договору іпотеки угода сторін про перехід права власності від іпотекодавця до іпотекодержателя, не набуває чинності одночасно з іпотечним договором, а вступає в дію тільки з моменту, зазначеного у пункті 5.3.3 іпотечного договору (у випадку невиконання (часткового невиконання) іпотекодавцем своїх зобов`язань перед іпотекодержателем за кредитним договором та/або іпотечним договором, іпотекодержатель здійснює виконавчий напис нотаріуса на цьому договорі, а вже потім направляє повідомлення 
про перехід права власності та застосування застереження про добровільну передачу предмета іпотеки іпотекодержателю), чого іпотекодержателем дотримано не було.
 
Позиція інших учасників справи
 
Відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_4                 та їх представника - адвоката Ситніка В. О. до Верховного Суду не надходило.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи № 204/5743/17-ц          з Малиновського районного суду м. Одеси.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2019 року справу призначено                    до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження 
без повідомлення учасників справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Судом встановлено, що 18 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник - ПАТ «УкрСиббанк»)            та ОСОБА_7 укладений договір про надання споживчого кредиту                № 11184372000, за яким остання отримала у строкове користування грошові кошти у розмірі 50 000,00 дол. США з відсотковою ставкою 13,5 % річних,            які зобов`язалась повернути до 18 липня 2017 року.
 
Виконання зобов`язань ОСОБА_7 за кредитним договором було забезпечено іпотечним договором від 18 липня 2007 року, укладеним 
між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстровий № 2854, за умовами якого ОСОБА_4 передала в іпотеку Банку належну їй на праві власності на підставі договору дарування від 22 червня 1995 року квартиру АДРЕСА_1 .
 
Згідно з довідкою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 05 січня 2018 року № П5-150872-ф/л, виписки з будинкової книги, акту КП ЖКС «Черьомушки» від 11 жовтня 2017 року у спірному майні були зареєстровані та фактично проживали ОСОБА_1 з малолітньою дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 21 березня 2012 року у квартирі також фактично проживав ОСОБА_2 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ПАТ «Укрсиббанк» на підставі договору факторингу № 4 відступило своє право вимог за Кредитним договором та договором Іпотеки        на користь ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».
 
26 вересня 2017 року товариством на підставі застереження, що міститься            в Іпотечному договорі до державного реєстратора подана заява про реєстрацію прав та їх обтяжень.
 
26 вересня 2017 року державним реєстратором Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Івановим І. В. винесено рішення                про проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру             за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» індексний номер: 37338526, номер запису про право власності: 22591837.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних     на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року              № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких      не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку,         що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та їх представника - адвоката Ситніка В. О., на постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2018 року Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України в редакції, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених 
у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права          чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню 
з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном,       що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).
 
За приписами частини першої статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження 
про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається 
без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
 
Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
 
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи                  на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон        № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки,            є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору         за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
 
Стаття 36 Закону № 898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем            і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя                     не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем            і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
 
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним 
від іпотекодавця;
 
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку         з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
 
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
 
Відповідно до пункту 5.2. Іпотечного договору сторони досягли згоди 
про можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом добровільної передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя або шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
Сторони погодили, що добровільна передача Предмета іпотеки у власність Іпотекодержателя здійснюється в порядку, наведеному у пункті 5.3.1. Іпотечного договору, яким передбачено, що у випадку невиконання (або часткового невиконання) Боржником своїх зобов`язань перед Іпотекодержателем                  за кредитним договором та/або Іпотекодавцем своїх зобов`язань перед Іпотекодержателем за цим іпотечним договором, предмет іпотеки переходить       у власність іпотекодержателя.
 
Також сторони Іпотечного договору у пункті 5.3.1. передбачили, що вищевказана згода сторін є угодою про перехід права власності, яка набуває чинності                з моменту зазначеного в п.5.3.3.
 
Згідно з пунктом 5.3.3. договору, у випадку невиконання (часткового виконання) іпотекодавцем своїх зобов`язань перед іпотекодержателем за кредитним договором та цим договором іпотеки нотаріус на вимогу іпотекодержателя здійснює виконавчий напис нотаріуса на цьому договорі, після чого Іпотекодержатель направляє повідомлення про перехід права власності               та застосування застереження про добровільну передачу предмета іпотеки Іпотекодавцям та Боржнику.
 
З моменту відправлення цього повідомлення та здійснення виконавчого напису Іпотекодержатель набуває права власності на предмет застави, а предмет іпотеки вважається переданим Іпотекодержателю.
 
Так, сторони за договором іпотеки дійшли згоди, що право власності на об`єкт заставленого майна виникає лише у певному випадку, а саме: за виконавчим написом нотаріуса, та лише після невиконання іпотекодавцем вимоги 
про добровільну передачу у власність предмета іпотеки. Саме в цей момент 
і набуває чинності угода сторін про перехід права власності, яка міститься 
в пункті 5.3.1. Іпотечного договору («застереження про добровільну передачу»).
 
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII (далі - Закон № 1304-VII), підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно    з статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно            з статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя)       за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
 
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови,     що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
 
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
 
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII 
«Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, 
що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
 
Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
 
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення              на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя                     не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).
 
Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження                       в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення      є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому,          так і у позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця,        а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
 
Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що квартира площею 42,4 кв. м, розташована за адресою: 
АДРЕСА_3 , не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності 
за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на предмет іпотеки, наданий як забезпечення виконання ОСОБА_7 умов кредитного договору від 18 липня 2007 року, укладеного 
в іноземній валюті та вважає, що обґрунтовано суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4 , скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37338526, винесене 26 вересня 2017 року державним реєстратором Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Івановим І. В. (номер запису про право власності: 22591837), при цьому правомірно відмовивши у задоволенні позову 
ОСОБА_4 про визнання права власності на спірне нерухоме майно, виходячи з того, що у разі скасування рішення про державну реєстрацію прав 
та їх обтяжень на підставі рішення суду відбувається відновлення становища, яке існувало до порушення, а саме: залишається чинним запис про реєстрацію права власності на майно за ОСОБА_4 і потреба в додатковому визнанні права власності на нерухоме майно за рішенням суду відсутня.
 
Апеляційний же суд, перевіряючи справу в апеляційному порядку, дійшов помилкового висновку, що у державного реєстратора були наявні підстави        для проведення державної реєстрації права власності на вказану квартиру           за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та помилково скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції в частині поновлення прав ОСОБА_4 шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37338526, винесене 26 вересня 2017 року державним реєстратором Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області 
Івановим І. В. Відмовляючи також у позові про визнання права власності 
на вказане вище нерухоме майно за ОСОБА_4 , апеляційний суд виходив 
із того, що відмова у задоволенні вимог про скасування вказаної вище державної реєстрації унеможливлює задоволення вимоги про визнання права власності на таке майно. 
 
Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).
 
Тобто рішення апеляційного суду у вказаній вище частині підлягає скасуванню 
із залишенням в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 щодо усунення перешкод у користуванні квартирою 
АДРЕСА_1 шляхом вселення позивачів до вказаного житлового приміщення, суд першої інстанції дійшов висновку 
про задоволення таких вимог, посилаючись на відсутність у державного реєстратора підстав для проведення державної реєстрації права власності 
на вказану квартиру за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», а апеляційний суд дійшов протилежного висновку, в позові відмовив, обґрунтовуючи свій висновок тим, що у державного реєстратора були наявні підстави для проведення державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». 
Однак, з такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів погодитись не може виходячи з того, що ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не є власниками спірного майна, а відтак - 
не є й майновими поручителями, та їхні права вказаними діями ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не зачіпаються.
Таким чином, перевіривши застосування судами першої й апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених ними фактичних обставин справи та в межах доводів касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду Одеської області підлягають скасуванню в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 щодо усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення позивачів до вказаного житлового приміщення, прийнявши в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні цих вимог. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні позовних вимог  ОСОБА_4 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також позовних вимог про визнання права власності на спірне нерухоме майно були належним чином оцінені подані сторонами докази, правильно та повно встановлені обставини справи й правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а апеляційний суд помилково скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції в цій частині.
 
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення 
в частині позовних вимог ОСОБА_4 про скасування рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень, а також визнання права власності на об`єкт нерухомого майна не можна вважати законним та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в цій частині.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині 
або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права 
або порушення норм процесуального права.
Оскільки суди попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог   ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , які діють в свої інтересах 
та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , про усунення перешкод 
у користуванні нерухомим майном шляхом вселення неправильно застосували норми матеріального права й ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, ухвалені судові рішення судів попередніх інстанцій в цій частині підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог 
ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , які діють в свої інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , з викладених вище підстав.
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної     чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те, що судом касаційної інстанції касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та їх представника - адвоката Ситніка В. О., задоволено частково, з відповідачів у справі, державного реєстратора Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Іванова І. В., ТОВ «Кей-Колект», в солідарному порядку підлягає стягненню частина судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, пропорційно до задоволених вимог, в сумі 606,67 грн.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та їх представника - адвоката Ситніка Володимира Олександровича, задовольнити частково.
 
Постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2018 року скасувати.
 
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2018 року 
в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 
до державного реєстратора Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Іванова Ігоря Володимировича, Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання права власності на нерухоме майно залишити в силі.
 
В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , до державного реєстратора Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Іванова Ігоря Володимировича, Товариства з обмеженою відповідальністю 
«КЕЙ-КОЛЕКТ» про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення до житлового приміщення рішення Малиновського районного суду м. Одеси 
від 29 травня 2018 року скасувати.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , до державного реєстратора Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Іванова Ігоря Володимировича, Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення до житлового приміщення відмовити.
 
Стягнути солідарно з державного реєстратора Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Іванова Ігора Володимировича, Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_4 судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, в розмірі 606,67 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                      її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська	
  Судді:	  С. Ю. Бурлаков  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	В. М. Коротун