справа № 944/6419/19-ц                                                  головуючий у суді І інстанції Бусик О.Л.
провадження № 22-ц/824/10388/2020          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року                                                                                                       м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лівінського С.В., Нежури В.А.  	
з участю секретаря	Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби про відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2020 року на виконання ухвали від 27.12.2019 року Яворівського районного суду Львівської області про направлення справи за підсудністю, матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до держави Українав особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби про відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади, надійшли до Печерського районного суду м. Києва.
 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року у відкритті провадження  у даній справі відмовлено.
 
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та справу направити на розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. При цьому, зазначає, що судом неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, невірно досліджено  та надано оцінку доказам, що спричинили  неправильне визначення правовідносин та відмову у відкритті провадження.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.
 
В судовому засіданні представник Кабінету Міністрів України заперечувала проти апеляційної скарги, просила залишити без змін ухвалу суду першої інстанції.
 
 Інші учасники  справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Дослідивши надані матеріали, вислухавши думку представника КМУ, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Постановляючи ухвалу про відмову у відкриті провадження по даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачами виникають правовідносини, які не підлягають вирішенню судами загальної юрисдикції, оскільки пов`язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, так як оскаржені позивачем дії вчинені під час реалізації Кабінетом міністрів України своїх повноважень, як виконавчої гілку влади України, а тому, законність таких дій може перевірятися лише адміністративним судом в порядку передбаченому процесуальним законом.
 
З такими висновками колегія суддів не погоджується, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а, також, не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, виходячи з наступного.
 
Згідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Так, відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Відповідно до ст. 23 ЦПК України, усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами, як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті. 
 
Відповідно до ст. 187 ЦПК України суддя при вирішенні питання про прийняття позовної заяви до розгляду має перевірити чи підсудна справа цьому суду.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
 
Згідно із п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України, ГПК України, КК України або КУпАП - віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.
 
У зв`язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
 
В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. При цьому, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції.
 
Відповідно до ст. 125 Конституції України, система судів загальної юрисдикції в Україні будується за принципами територіальності і спеціалізації і визначається законом.
 
Статтею 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"встановлено, що система судів загальної юрисдикції відповідно до Конституції України будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.
 
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».
 
До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
 
Відповідно до ч.5 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
 
Отже, адміністративні суди можуть розглядати вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. В іншому випадку спірні відносини з приводу відшкодування шкоди (стягнення збитків) мають приватноправовий характер та, як наслідок, не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції.
 
Відповідні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018р. у справі № 522/3454/16-ц тавід 30.1.2019 у справі № 803/3/18.
Позивач звернувся з даним позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України на підставі ст. 1175 ЦК України, в якому просить суд стягнути на його користь заподіяну матеріальну шкоду завдану в результаті прийняття Кабінетом Міністрів України пунктів 1, 2 постанови КМ України від 21 лютого 2018 року №103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" та змін до пункту 5 і додатку 2 Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військ служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 лютого 2008 року № 45 "Про затвердження Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (нормативно-правового акта), що були визнані незаконними і скасовані, в розмірі 35 449,91 грн, тобто, в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований.
 
Питання про вирішення публічно правового спору, зокрема, визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, позивачем не порушується, оскільки таке питання було вирішено рішенням Окрудного адміністративного суду міста Києва від 12.12.2018 року, яке набрало законної сили.
 
Отже, спірні правовідносини у даній справі пов`язані виключно із захистом порушеного цивільного права позивача (відшкодування шкоди), яке на його думку у нього виникло відповідно до ст. 1175 ЦК України, а тому, цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.
 
Вказаного висновку дійшов, також, Окружний адміністративний суд м. Києва 25.03.2020 року по справі  № 640/6145/20. Постановою Шостого  апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020 року ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2020 року про відмову у відкритті провадження по справі за позовом ОСОБА_1 залишено без змін.
За таких обставин,  суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження, оскільки на даний спір не поширюється на юрисдикція адміністративних судів. 
Враховуючи викладене, вимоги процесуального законодавства, з метою реалізації позивачем права на належний судовий захист, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до постановлення ухвали з порушенням правил підсудності, що в силу ст.379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду та направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 257, 367, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну  скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
 
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року скасувати.
 
   Справу за позовом ОСОБА_1 до держави Українав особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби про відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади направити для продовження розгляду  до суду першої інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду  протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                                   Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                               С.В. Лівінський

                                                                                                                            В.А.Нежура