ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5103/20 Справа № 2-2957/06 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.
        за участю секретаря судового засідання – Бондаренка В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2019 року по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Мироненка Олександра Петровича та старшого державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Погорілого Ростислава Савелійовича, заінтересована особа (боржник) - 194 Понтонно-мостовий загін Державної спеціальної служби транспорту, -
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У грудні 2017 року скаржник звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність начальника Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Мироненка Олександра Петровича та старшого державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Погорілого Ростислава Савелійовича, заінтересована особа (боржник) - 194 Понтонно-мостовий загін Державної спеціальної служби транспорту.
       В обґрунтування скарги, зазначив, що в Новомосковському міськрайонному відділі ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-2957/06 від 23.11.2009 року, виданого за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.11.2008 про зобов`язання 194 Понтонно-мостового загону Державної спеціальної служби транспорту провести ремонт житлового та нежитлових приміщень, а також заміну санітарно-технічного обладнання, системи опалення та водопостачальних труб квартири АДРЕСА_1 та провести перерахунок оплати за фактично надані комунальні послуги.
       Під час особистої перевірки стану справ за ВП №16340401 за даними ЄДР ВП, станом на 04.12.2017 року заявником було встановлено, що вся інформація та відомості за вказаним виконавчим провадженням протиправно видалені. Про завершення, закінчення ВП №16340401, за законом та юридичні підстави його завершення, про видалення інформації з ЄДР ВП у АСВП та юридичні підстави видалення, органом ДВС заявнику не повідомлялися.
       Далі, заявник послався на вимоги абзацу 2 розділу 7 Положення про АСПВ, яким визначено, що строк зберігання в електронному архіві завершених, повернутих без прийняття до виконання виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить десять років, а тому до спливу цього часу відомості, інформація про ВП №16340401 не може бути видаленою з АСВП. У зв`язку з чим, мотивування видалення інформації, відомості за ВП №16340401 з ЄДРВП в АСВП через сплив строку зберігання, не може бути правомірним, законним.
       В свою чергу, стаття 49 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-1999 року не допускає завершення, закінчення виконавчого провадження з підстави повернення виконавчого документу стягувачу. Перелік підстав для закінчення, завершення виконавчого провадження у ст. 49 вказаного закону є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У зв`язку з цим, відповідно до ч.5 ст.216 ЦК України заявником заявляється вимога про застосування наслідків недійсності до нікчемного правочину.
       Таким чином, заявник наполягає на тому, що стан ВП №16340401, визначений державним виконавцем у ЄДР ВП як завершений, належить визнати таким, що не відповідає дійсності і закону, а для прийняття рішення про видалення відомостей, інформації про ВП №16340401 та для самого видалення, - не існувало законних підстав, оскільки строк зберігання ще не закінчився. А тому, на думку заявника, належить зобов`язати державного виконавця та Новомосковський МР ВДВС відновити відомості, інформацію про ВП №16340401 в ЄДР ВП у АС ВП у строк, передбачений ст.386 ЦПК України.
       Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив суд :
       - визнати стан ВП №16340401, що безпідставно визначений державним виконавцем та Новомосковським МР ВДВС у Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, як завершений, таким, що не відповідає закону, дійсності;
       - відповідно до ч.5 ст.216 ЦК України застосувати наслідки недійсності до нікчемного правочину при вчиненні правочину з внесення відомостей до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень щодо стану ВП №16340401;
       - визнати порушеними права стягувача на: виконання судового рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.07.2008 року по справі №2-2957/06 у відкритому ВП №16340401; на відновлення ВП №16340401; на отримання постанови про відновлення ВП №16340401; на користування інформацією, відомостями відкритого ВП №16340401 в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, відповідно до положення про АСВП; на захист порушених прав у ВП №16340401 з використанням об`єктивних даних ЄДР ВП у АСВП;
       - зобов`язати державного виконавця та Новомосковський МР ВДВС відновити відомості, інформацію про відкрите, незавершене, незакінчене ВП №16340401 в ЄДР ВП у АСВП у строк, передбачений ст.386 ЦПК України;
       - визнати незаконними та неправомірними рішення, дії державного виконавця та Новомосковського МР ВДВС в частині передчасного видалення відомостей, інформації про ВП №16340401 з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень в АСВП у листопаді 2017 року.
       Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2019 року скаргу ОСОБА_1 дії та рішення начальника Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Мироненка Олександра Петровича та державного виконавця міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Погорілого Ростислава Савелійовича, заінтересована особа - 194 Понтонно-мостовий загін Державної спеціальної служби транспорту — залишено без задоволення.
Не погодившись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду, скаргу задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-2957 від 30 липня 2008 року, виданого 23 листопада 2009 року Апеляційним судом Дніпропетровської області, яким зобов`язано 194-й понтонно мостовий загін Державної спеціальної служби транспорту провести ремонт житлового та нежитлового приміщення, а також заміну санітарно-технічного обладнання системи опалення та водопостачальних труб квартири АДРЕСА_1 , та провести перерахунок оплати за фактично надані комунальні послуги.
       28 жовтня 2008 року Апеляційний суд Дніпропетровської області своєю ухвалою роз`яснив своє рішення та зобов`язав відповідача провести ремонт квартири позивача по АДРЕСА_2 , без облаштування вікон, проведення радіофікації, без спорудження автономного опалення, але із спорудженням паро та теплоізоляції перекриття над квартирою позивача.
       10 грудня 2012 року до судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в порядку ст. 373, 217 ЦПК України та ст. 36 ЗУ "Про виконавче провадження", направлено заяву про зміну способу і порядку виконання судового рішення. У задоволенні вищезазначеної заяви державного виконавця, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2013 року, відмовлено.
       При цьому, в рамках виконавчого провадження, різними державними виконавцями до посадових осіб в\ч НОМЕР_1 , у відповідності до вимог ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" неодноразово були застосовані заходи примусу, а саме:
       - 17 жовтня 2012 року винесено постанову державного виконавця про накладення штрафу в сумі 340 грн. за невиконання рішення суду;
       - 02 листопада 2012 року винесено постанову державного виконавця про накладення штрафу у подвійному розмірі в сумі 680 грн. за невиконання рішення суду. При цьому боржником цей штраф сплачено;
       - 27 листопада 2014 року винесено постанову державного виконавця про стягнення з в\ч НОМЕР_1 виконавчого збору в сумі 1 360 грн. Вказану постанову боржником не виконано в зв`язку з відсутністю відповідних кошторисних призначень;
       - 26 червня 2015 року від представника боржника з в\ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 відібрано пояснення, згідно з яким встановлено, що жодні роботи, окрім вже зафіксованих, у квартирі ОСОБА_1 не проводились;
       - 04 грудня 2015 року державним виконавцем до правоохоронних органів скеровано повідомлення про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами в\ч НОМЕР_1 .
       Після цього, 29 грудня 2015 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, однак Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області означена постанова скасована.
       01 лютого 2017 року виконавче провадження – відновлено.
       Актом державного виконавця від 22 травня 2019 року та 06 грудня 2019 року зафіксовано виконання та не виконання боржником – в\ч НОМЕР_1 наступних дій: повністю замінено санітарно-технічне обладнання та систему водопостачальних труб, споруджено паро та теплоізоляцію перекриття над квартирою позивача. Проведено перерахунок оплати за фактично надані комунальні послуги. Система опалення в кв. АДРЕСА_1 на даний час не встановлена. Даний факт пояснюється тим, що представниками в\ч НОМЕР_1 здійснено демонтаж радіаторів опалення з метою проведення профілактичних робіт та перевірки їх цілісності. Встановлення радіаторів опалення не проведено, в зв`язку з письмовою відмовою ОСОБА_1 на проведення таких робіт до 15 квітня 2011 року. Замінена система холодного та гарячого водопостачання на спайках заг. довжиною 32 погонних метра, змішувач у ванній кімнаті. Замінено санітарно-технічне обладнання (унітаз). Ремонт житлових та нежитлових приміщень не виконано, в зв`язку з письмовою відмовою ОСОБА_1 на проведення таких робіт до 15 квітня 2011 року. Шпалери та клей, необхідні для проведення даних робіт знаходяться на зберіганні у ОСОБА_1 з квітня 2010 року. Сплачено на користь ОСОБА_1 5 000 грн.
       Таким чином, 06 грудня 2019 року, керуючись п. 11 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження», державним виконавцем винесено постанову про закінчення зазначеного виконавчого провадження.
       Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги стягувача ОСОБА_3 щодо застосування до правовідносин, що виникли між ним та державним виконавцем в рамках виконавчого провадження, вимог ч.1 ст. 203, та ч.5 ст. 216 ЦПК України, не являються належним способом судового контролю, де сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, порушені їх права. Окремою підставою для відмови у задоволенні скарги є також закінчення виконавчого провадження.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Так, відповідно до статті Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
       Отже, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
       Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
       Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль, де сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи, що відповідає приписам ст. 447 ЦПК України.
       Згідно п. а ч.1, ч.4 ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у 10-денний строк з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи, пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
       У відповідності до ч.5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
       Згідно з ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       У відповідності до ч.1 ст. 203 ЦК України, на яку ОСОБА_1 посилається, як на підставу скарги на дії державного виконавця, Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
       У відповідності до ч.5 ст. 216 ЦПК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
       Виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого у ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи, не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.
       Здійснивши належний правовий аналіз вищенаведених норм законодавства, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про те, що вимоги стягувача ОСОБА_3 щодо застосування до правовідносин, що виникли між ним та державним виконавцем в рамках виконавчого провадження, вимог ч.1 ст. 203, та ч.5 ст. 216 ЦПК України, не являються належним способом судового контролю, де сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, порушені їх права. Крім того, виконавче провадження є закінченим, що є також підставою для відмови у задоволенні скарги.
       Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
       Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
       Ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2019 року – залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: