ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/2778/14                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Патратій О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 вересня 2020 року                                                                                        м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:                      
головуючого судді                                                  Безименної Н.В.
суддів                                                                      Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та компенсації, пов`язаної з участю у судових засіданнях,-
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просив суд:
- визнати незаконним його звільнення з роботи та недійсним внесений відповідачем запис до трудової книжки про звільнення з роботи за п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України;
- визнати протиправними дії відповідача щодо проведення атестації 20.01.2014 після повідомлення позивачем про припинення трудових правовідносин та під час хвороби позивача;
- скасувати наказ Міністерства юстиції України від 03.02.2014 № 178/к про звільнення позивача з роботи за п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України як незаконний та поновити позивача на роботі;
- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 січня 2014 року по день постановлення рішення у справі (на дату звернення до суду - 3219,04 грн.);
- стягнути з відповідача компенсацію за відрив від звичайних занять, пов`язану з прибуттям до суду - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати з урахуванням судових засідань на час винесення рішення по справі (участь у першому судовому засіданні - 22,83 грн.);
- стягнути з відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди - 20000 грн.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 23.09.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2016 року скасовано, адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправними дії Міністерства юстиції України щодо проведення 20 січня 2014 року атестації головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України ОСОБА_1, визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 03 лютого 2014 року № 178/к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України за п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України, поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України з 03 лютого 2014 року. Адміністративну справу №826/2778/14 в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16 січня 2014 року по день постановлення рішення у справі, моральної шкоди та компенсації, пов`язаної з участю у судових засіданнях направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.02.2014 року по 13.02.2020 року у розмірі 189023,01 грн, стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить залишити рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.05.2020 у справі № 826/2778/14 в частині стягнення відшкодування моральної шкоди без змін, в іншій частині рішення суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що в оскаржуваному рішенні суду відсутні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. 
Відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що під час ухвалення оскаржуваного рішення судом не досліджено питання отримання позивачем за період з 04.02.2014 по 13.02.2020 доходу за час затримки виконання судового рішення, не витребувано інформації, яка підтверджує чи спростовує отримання позивачем заробітку за місцем нової роботи (одержаної допомоги по тимчасовій непрацездатності, вихідної допомоги тощо). Зазначена обставина не знайшла свого відображення у оскаржуваному судовому рішенні.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якій зазначив, що твердження відповідача в апеляційній скарзі, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи безпідставне, оскільки в абзацах 1 та 2 п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 надано роз`яснення з питання стягнення середнього заробітку. 
Відповідач також подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначив, що позивач був звільнений з посади лише з іншим формулюванням та в подальшому не мав бажання працювати в Міністерстві юстиції України, а тому предметом розгляду справи була фактично причина звільнення позивача, а не втрата роботи. В позовній заяві не наведено обґрунтування щодо порушеного права позивача Міністерством юстиції України, а також не доведено складу цивільного правопорушення та причинний зв`язок у зв`язку зі звільненням позивача.
Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантину на всій території України, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до записів в трудовій книжці НОМЕР_1 позивач перебував на державній службі та з 21 листопада 2011 року обіймав посаду головного спеціаліста відділу контролю за діяльністю центрального апарату та територіальних органів Контрольно-ревізійного управління Міністерства юстиції України. З 25 січня 2012 року переведений на посаду головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України (т.1 а.с.24-25).
10 січня 2014 року позивач звернувся із заявою до заступника Міністра юстиції - керівника апарату Іващенка Ю.І. про звільнення його з роботи 15 січня 2014 року відповідно до ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України. Крім того, у заяві просив провести розрахунок та виплату належної йому заробітної плати, зокрема, з урахуванням судових рішень, вихідної допомоги та грошової компенсації за невикористані відпустки за 2013-2014 роки (т.1 а.с.10-11).
Листом від 14 січня 2014 року №14-Я/31 відповідач повідомив позивача про те, що зазначені у заяві позивача факти перевірені Національним агентством України з питань державної служби та Державною інспекцією України з питань праці та порушень з боку Міністерства юстиції України не встановлено. Також зазначено, що оскільки Міністерство юстиції України дотримується вимог законодавства про працю та умов трудового договору, підстави для звільнення позивача відповідно до ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України відсутні (т.1 а.с.12).
Наказом заступника Міністра - керівника апарату Іващенка Ю.І від 03 лютого 2014 року №178/к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту 03 лютого 2014 року за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України (т.1 а.с.23).
Вважаючи зазначений наказ та звільнення з роботи незаконними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом. 
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що період стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід рахувати з 04 лютого 2014 року (день, наступний за днем звільнення) по 13 лютого 2020 року (день, що передує фактичному поновленню на роботі). Таким чином, сума середнього заробітку позивача, яка підлягає стягненню з відповідача за період з 04.02.2014 по 13.02.2020, становить 189 023,01 грн. (1 507 робочих днів х 125,43 грн. грн).
За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, в межах вимог та обґрунтувань апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.
Стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу за наслідком розгляду спору про його поновлення на роботі є насамперед одним із визначених законом способів захисту порушених трудових прав особи.
Питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як правило, вирішується одночасно зі спором про поновлення на роботі, але може бути предметом розгляду в окремому позовному провадженні. У будь-якому випадку підставою позову у справах цієї категорії є незаконність звільнення з роботи.
Як зазначалося вище, наказом заступника Міністра - керівника апарату Іващенка Ю.І від 03 лютого 2014 року №178/к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту 03 лютого 2014 року за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України.
За частиною 3 ст. 5 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Враховуючи, що спеціальним законодавством, яке регулює відносини щодо проходження та звільнення з державної служби, не врегульовано питання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні працівника, то до спірних правовідносин підлягають положення КЗпП України.
Частиною 2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до п.2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За приписами абз.3 п.3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Пунктом 8 вищезазначеного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відтак, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати.
Так, враховуючи дані наявної у матеріалах справи довідки про середню заробітну плату від 24.07.2014 № 17-42/240 (т.2 а.с.1), з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, судом апеляційної інстанції встановлено, що заробітна плата за останні два місяці роботи (грудень 2013 року та січень 2014 року) складає 3890,13 грн (2999,80 грн + 890,33 грн), середньоденний розмір заробітної плати становить 134,14 грн. (3890,13 грн/29 робочі дні), сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04.02.2014 (наступний день після звільнення) по 23.09.2019 (дата ухвалення постанови Верховним Судом) становить: 134,14 грн (середньоденне грошове забезпечення) х 1408 р.д. (робочих днів вимушеного прогулу) = 188869,12 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача.
Водночас, як вбачається з висновків суду першої інстанції, при розрахунку стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було використано дані з довідки № 16-42/421 від 04.12.2019 про розмір середньомісячного заробітку позивача, згідно з якою середньоденна заробітна плата позивача становила 125,43 грн., а середньомісячна - 2 696,74 грн.
Втім, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що оскільки позивача звільнено з наказом №178/к від 03 лютого 2014 року, застосування судом першої інстанції показників з довідки № 16-42/421 від 04.12.2019 при розрахунку стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є хибним, оскільки вона містить інформацію про заробітну плату позивача за листопад-грудень 2013 року, при тому, що відповідно до Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати, здійснюється саме за останні два місяці роботи перед звільненням, якими у даному випадку є грудень 2013 та січень 2014 року, які відображені в довідці про середню заробітну плату від 24.07.2014 № 17-42/240.
При цьому, помилковим є висновок суду першої інстанції в частині зазначення періоду стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04 лютого 2014 року (день, наступний за днем звільнення) по 13 лютого 2020 року (день, що передує фактичному поновленню на роботі), оскільки кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, що узгоджується із висновками у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року по справі №201/12340/16-а.
Відтак, оскільки Постановою Верховного Суду від 23.09.2019 ОСОБА_1 поновлено на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України з 03 лютого 2014 року, період стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід вважати саме з 04.02.2014 (наступний день після звільнення) по 23.09.2019 (дата ухвалення постанови Верховним Судом).
В той же час, відповідач, всупереч ч.2 ст.77 КАС України, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду жодних доказів на підтвердження його доводів щодо можливого отримання позивачем допомоги по безробіттю, або заробітної плати внаслідок працевлаштування, а тому суд відхиляє відповідні посилання апеляційної скарги щодо необхідності розрахунку різниці в заробітку під час визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
З урахуванням наведеного, оскільки суд першої інстанції дійшов вірних висновків про необхідність стягнення з Міністерства юстиції України на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, втім помилково застосував показники, зазначені у довідці № 16-42/421 від 04.12.2019 та невірно вказав період, за який необхідно стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу на користь позивача, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни мотивувальної та резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва № 826/2778/14 від 20 травня 2020 року.
При цьому, чинне законодавство, зокрема постанова Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, не містить жодних положень щодо можливості розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням майбутнього підвищення заробітної плати за відповідною посадою, з якої було звільнено працівника, а передбачає здійснення відповідного розрахунку виключно з урахуванням розміру заробітної плати за 2 місяці, що передували події звільнення.
Посилання позивача на п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати є безпідставним, оскільки він підлягає застосуванню при збереженні за працівником середнього заробітку, а не під час обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє посилання позивача на підвищення посадових окладів та коригування заробітної плати державних службовців, які відбулись після звільнення позивача із займаної посади.
Відповідач в апеляційній скарзі також зазначив, що позивач не надав суду доказів про те, що він відчував фізичні або душевні страждання, факту заподіяння моральної шкоди внаслідок дій Міністерства юстиції України, зокрема через його звільнення з Міністерства юстиції України 03.02.2014.
Колегія суддів не погоджується із наведеними доводами відповідача з огляду на наступне. 
Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.
Відповідно до ч.1 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).
Відповідно до п.6 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, який в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Відтак, вірним є висновок суду першої інстанції, що оскільки позивач був неправомірно позбавлений законного права на відповідну оплату праці, що відбулось внаслідок протиправних дій органу державної влади, а відновлення порушеного права відбувалось протягом значного періоду часу, наявні правові підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди у визначеній ним сумі в 20000,00 грн. 
Щодо вимог позивача про відшкодування витрат за відрив від звичайних занять колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 1 ст.139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч.3 наведеної статті при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до ч.6 вказаної статті якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
За нормами п.4 ч.1 ст.322 КАС України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням, зокрема, нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Статтею 135 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.
Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, та її законному представнику сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно до розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати.
Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Позивач зазначає, що під час розгляду даної справи судами різних інстанції проводилось 15 судових засідань, під час яких позивач прибував до суду, відриваючись від звичайних занять на пів дня, внаслідок чого ним визначено розмір грошової компенсації за відрив від звичайних занять - 662,84 грн.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до матеріалів справи, під час її розгляду було проведено 11 судових засідань, а саме:
- 19.03.2014 з 14:00 по 14:11 тривалістю 11 хвилин;
- 09.04.2014 з 14:08 по 14:15 тривалістю 7 хвилин;
- 10.06.2014 з 15:31 по 16:21 тривалістю 50 хвилин;
- 01.07.2014 з 10:33 по 11:12 тривалістю 39 хвилин;
- 20.08.2014 з 10:56 по 12:27 тривалістю 91 хвилина;
- 25.09.2014 з 14:08 по 15:54 тривалістю 106 хвилин;
- 07.04.2016 з 10:16 по 10:45 тривалістю 29 хвилин;
- 28.04.2016 з 10:32 по 10:38 тривалістю 6 хвилин;
- 24.06.2019 з 14:38 по 14:59 тривалістю 21 хвилина;
- 25.07.2019 з 11:59 по 12:38 тривалістю 37 хвилин;
- 23.09.2019 з 10:16 по 10:35 тривалістю 19 хвилин.
При цьому, з журналу судового засідання від 09.04.2014 вбачається, що позивач на ньому не був присутній.
Враховуючи, що матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що відрив від звичайних занять позивача кожний день, коли було призначено судове засідання тривав по пів дня, та позивачем не надано жодних доказів, що період його відриву від звичайних занять перевищував період проведення судового засідання, колегія суддів вважає за можливе здійснити розрахунок компенсації за відрив від звичайних занять з урахуванням часу, фактично проведеного позивачем у судових засіданнях.
В 2014 році розмір мінімальної заробітної плати становив 1218,00 грн., а період проведений в судових засіданнях позивачем становить 297 хвилин, розмір компенсації за відрив від звичайних занять внаслідок участі позивача в судових засіданнях в 2014 році становить 37,68 грн. 
В 2016 році розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2016 по 01.05.2016 становив 1378,00 грн. і в цей період позивач провів у судових засіданнях в рамках цієї справи 35 хвилин, розмір компенсації за відрив від звичайних занять внаслідок участі позивача в судових засіданнях становить 5,02 грн.
В 2019 році розмір мінімальної заробітної плати становив 4173,00 грн., а період проведений в судових засіданнях позивачем становить 77 хвилин, розмір компенсації за відрив від звичайних занять внаслідок участі позивача в судових засіданнях в 2019 році становить 33,47 грн. 
За таких обставин, враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, колегія суддів вважає за необхідне, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Міністерства юстиції України компенсація за відрив від звичайних занять внаслідок участі позивача у судових засіданнях судів першої, апеляційної та касаційної інстанції в розмірі 70,00 грн.
Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст.315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Частиною 4 ст. 317 КАС України зазначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неправильне тлумачення закону, призвели до помилкових висновків в частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що свідчить про наявність підстав для зміни мотивувальної та резолютивної частини рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Міністерства юстиції України - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2020 року змінити в мотивувальній частині з урахуванням висновків даної постанови та викласти абзац 2 резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2020 року в такій редакції:
«Стягнути з Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13; код ЄДРПОУ 00015622) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з з 04 лютого 2014 року по 23 вересня 2019 року у розмірі 188869,12  (сто вісімдесят вісім тисяч вісімсот шістдесят дев`ять грн. 12 коп.».
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2020 року - залишити без змін.
Стягнути з Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13; код ЄДРПОУ 00015622) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсацію за відрив від звичайних занять внаслідок участі позивача у судових засіданнях судів першої, апеляційної та касаційної інстанції в розмірі 70,00 грн. (сімдесят грн. 00 коп.).
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Текст постанови складено 16 вересня 2020 року

Головуючий суддя                                                                                Н.В.Безименна

Судді                                                                                                    Л.В.Бєлова

                                                                                                              А.Ю.Кучма