ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року 
м. Київ
справа №520/9156/18
адміністративне провадження №К/9901/9798/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Коваленко Н.В., суддів: Берназюка Я.О., Чиркіна С.М., розглянувши у письмовому провадженні в касаційному порядку справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Другого апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів Бенедик А.П., Присяжнюк О.В., Мельнікової Л.В. від 25.02.2019, 
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.          У жовтні 2018 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся з позовом до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – Міноборони, Міністерство, Військкомат відповідно, відповідачі), у якому просив:
-          визнати протиправними дії Міністерства щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок травми, контузії і захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (далі – постанова КМУ №975, Порядок №975) та статей 16, 16-3 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон №2011-XII), Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсії військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2014 №530 (далі – Положення №530; спірна грошова допомога).
-          Зобов`язати Військкомат повторно подати до Міністерства висновок щодо можливості виплати спірної грошової допомоги позивачу, який визнаний інвалідом ІІ групи внаслідок травми, контузії і захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (додаток 13 до Положення №530) та належним чином оформлений пакет документів, наданий ним з заявою про призначення і виплату спірної грошової допомоги від 04.10.2016 у відповідності до Закону №2011-XII, Порядку №975 та Положення №530;
-          Зобов`язати Міністерство після отримання відповідного висновку Військкомату щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю - ОСОБА_1 (додаток 13 до Положення №530) призначити, нарахувати та здійснити виплату через Військкомат спірну грошову допомогу військовослужбовцю - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який визнаний інвалідом 2-ої групи внаслідок травми, контузії і захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення йому 2-ої групи інвалідності вперше у відповідності до Закону №2011-XII, Порядку №975 та Положення №530.
2.          Позовні вимоги ОСОБА_1 аргументував тим, що має право на призначення і виплату йому спірної грошової допомоги, оскільки інвалідність вищої групи встановлена йому в межах дворічного строку, передбаченого частиною четвертою статті 16-3 Закону №2011-XII. З цих підстав позивач вважає, що відповідачі, відмовляючи йому у виплаті спірної грошової допомоги, діяли протиправно та порушили його право на соціальне забезпечення.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3.          Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.11.2018 у задоволенні позову відмовлено.
4.          Висновки суду першої інстанції ґрунтуються на тому, що оскільки позивачу встановлена ІІ група інвалідності через два роки і одинадцять днів після встановлення йому ІІІ групи інвалідності, то ОСОБА_1 не має права на призначення і виплату спірної грошової допомоги відповідно до частини четвертої статті 16-3 Закону №2011-XII.
5.          Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2019 рішення суду першої інстанції скасовано, а позов задоволено частково:
-          Визнано протиправною відмову Міністерства у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності II групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до постанови КМУ №975 та статей 16, 16-3 Закону №2011-XII;
-          Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно направити документи ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги розпоряднику бюджетних коштів – Міністерству оборони України.
-          Зобов`язано Міністерство прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності II групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до постанови КМУ №975 та статей 16, 16-3 Закону №2011-XII, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності, з урахуванням сплачених сум.
6.          У решті позовних вимог відмовлено.
7.          Приймаючи таку постанову апеляційний суд виходив з того, що, як випливає з обставин цієї справи, повторний огляд призначений позивачу і фактично проведений у межах дворічного терміну, встановленого частиною четвертою статті 16-3 Закону №2011-XII, а тому відмова відповідачів у призначенні і виплаті ОСОБА_1 спірної грошової допомоги не ґрунтується на наявності визначених законом правових підстав.
8.          Короткий зміст вимог касаційної скарги
9.          Не погоджуючись з такою постановою апеляційного суду відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування цим судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
10.          Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач проходив строкову військову службу у складі діючої армії під час бойових дій (виконання інтернаціонального обов`язку) в Демократичній Республіці Афганістан.
11.          Згідно довідки до акту огляду МСЕК від 19.09.2014 серії 10 ААБ від 702553 позивачу з 16.09.2014 встановлено первинно ІІІ групу інвалідності.
12.          В подальшому позивачу виплачена одноразова грошова допомога у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності у розмірі 182700 гривень, що не заперечується учасниками справи.
13.           19.09.2016, під час повторного огляду, позивачу з 01.10.2016 встановлена ІІ група інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК Серія 12 ААА № 444508 від 19.09.2016.
14.           04.10.2016 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому II групи інвалідності з причин поранення, контузії та захворювання, пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби.
15.          Листом від 07.02.2017 №332/ВСЗ ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив позивача, що Пунктом 62 протоколу №4 від 27.01.2017 Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум, позивачу відмовлено в призначені та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що позивачу групу інвалідності змінено понад дворічний термін.
16.          Позивач звернувся до Міністерства оборони України з проханням повторно розглянути його заяву.
17.          Листом від 08.04.2017 №248/3/6/1230 Міністерство оборони України повідомило, що для прийняття рішення щодо наявності підстав для повторного подання на розгляд комісії Міністерства оборони документів позивача Департаментом фінансів надіслано запит до Міністерства охорони здоров`я та Міністерства юстиції України стосовно розгляду питання про зміну групи інвалідності позивача протягом дворічного терміну з часу первинного встановлення інвалідності.
18.          Листом від 08.09.2017 №248/3/6/3113 Департамент фінансів Міністерства оборони України повідомив позивача, що ним було надіслано запит до Міністерства охорони здоров`я та Міністерства юстиції України стосовно розгляду питання про зміну групи інвалідності позивача протягом дворічного терміну з часу первинного встановлення інвалідності. За повідомленням Міністерства юстиції України від 15.05.2017 № 18245/8959-0-32-17/11 днем виникнення права на одержання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК). Отже, оскільки строк між датами, що зазначені в довідках МСЕК, відповідно до яких позивачу встановлено III та II групу інвалідності, є більшим дворічного терміну, підстав для перегляду прийнятого рішення немає. За повідомленням Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.2017 №03-4-02-16/982-17/16750 – запит Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 05.04.2017 №248/3/6/1229 доручено розглянути Управлінню з питань охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації. На цей час відповідь не надходила.
19.          Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 19.03.2018 №728-ВСЗ позивача повідомлено, що на адресу Харківського обласного військового комісаріату надійшов протокол засідання Комісії Міністерства оборони України від 21.01.2017 №4 щодо розгляду документів з виплати різниці одноразової грошової допомоги в зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності ОСОБА_1 . Департамент фінансів Міністерства оборони України з представлених документів ОСОБА_1 прийняв рішення про відмову у виплаті різниці одноразової грошової допомоги, оскільки III група інвалідності ОСОБА_1 встановлена 16.09.2014, а змінено групу інвалідності (з III на II) з 01.10.2016, що зазначено в довідці МСЕК, проте повторний огляд інваліда відбувся 19.09.2016; відповідно до частини четвертої статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон) у разі зміни групи інвалідності доплата одноразової грошової допомоги здійснюється за умови, якщо зміна відбулася протягом двох років після первинного встановлення інвалідності. Згідно роз`яснення обласного Центру медико-соціальної експертизи та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 (далі – Положення №1317), датою встановлення інвалідності вважається день надходження до МСЕК документів, необхідних для огляду хворого. У зв`язку з цим ОСОБА_1 запропоновано самостійно звернутися до органів МСЕК для вирішення питання щодо перегляду дати встановлення інвалідності II групи.
20.          Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 03.05.2018 №1275-ВСЗ на адресу Департаменту фінансів Міністерства оборони України направлено копію роз`яснення обласного центру Медико-соціальної експертизи (далі МСЕК) від 03.04.2018 № 01-13/429 стосовно встановлення ІІ групи інвалідності ОСОБА_1 . Повідомлено, що листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07.10.2016 № 327/ОГД направлявся висновок та пакет документів для виплати різниці одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 на підставі довідки МСЕК серії 10 ААБ № 702553 від 19.09.2014 (ІІІ група інвалідності з 16.09.2014) та довідки МСЕК серії 12 ААА № 444508 від 19.09.2016 (ІІ група інвалідності з 01.10.2016) внаслідок поранення, контузії і захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Рішенням Комісії Міністерства оборони України від 27.01.2017 №4 ОСОБА_1 відмовлено в доплаті одноразової грошової допомоги, оскільки інвалідність встановлена понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності. Громадянин ОСОБА_1 також особисто звертався на адресу Департаменту фінансів Міністерства оборони України з зазначеного питання, про що Харківський обласний військовий комісаріат було повідомлено листом від 08.09.2017 №248/3/6/3113. В зв`язку з цим, просив повторно розглянути документи ОСОБА_1 з урахуванням роз`яснення МСЕК.
21.          Листом від 23.07.2018 №2154/ВСЗ ІНФОРМАЦІЯ_2 направив на адресу позивача копію листа Департаменту фінансів Міністерства оборони України щодо розгляду документів позивача з призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності від 03.05.2018 № 248/3/6, відповідно до якого повідомлено про відсутність підстав для повторного розгляду документів у зв`язку з тим, що строк між датами встановлення інвалідності ІІІ та ІІ групи є більшим дворічного терміну.
ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
22.          У касаційній скарзі Міністерство, вважаючи помилковими висновки суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, посилається на те, що частина четверта статті 16-3 Закону №2011-XII в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, є нормою імперативного характеру і забороняє здійснювати виплату військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 цього ж Закону, в більшому розмірі у разі зміни групи інвалідності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності.
23.          Відповідач наполягає й на тому, що набуття права на виплату спірної грошової допомоги нерозривно пов`язано саме з датою, зазначеною у довідці медико-соціальної експертної комісії (далі – МСЕК), тобто датою встановлення інвалідності, а не з датою довідки МСЕК.
24.          У зв`язку з наведеним, Міністерство звертає увагу на помилковість висновків суду апеляційної інстанції про те, що зміна групи інвалідності позивача відбулась у межах дворічного терміну, встановленого частиною четвертою статті 16-3 Закону №2011-XII.
25.          Відповідач також висловлює позицію, згідно з якою до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 16-3 Закону №2011-XII саме в редакції, чинній з 01.01.2014, яка діяла, як на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності, так і станом на день встановлення вищої ІІ групи інвалідності, й передбачала обмеження виплати одноразової грошової допомоги дворічним строком.
26.          Касаційна скарга містить аргументи й про те, що суд апеляційної інстанції, зобов`язуючи Міністерство призначити одноразову грошову допомогу, втрутився у дискреційні повноваження цього органу, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню також і в цій частині.
27.          У відзиві на касаційну скаргу позивач висловлює незгоду з доводами касаційної скарги Міністерства та на підтримку такої позиції зазначає, що висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального і дотриманні норм процесуального права, а прийнята цим судом постанова є законною та обґрунтованою, відповідає правозастосовчій практиці Верховного Суду.
28.          Зокрема, позивач вказує на те, що черговий переогляд було проведено МСЕК у межах дворічного терміну, а тому він має право на виплату спірної грошової допомоги. Висновки відповідача про відсутність підстав для виплати такої допомоги позивач вважає помилковими та такими, що засновані на помилковому тлумаченні Міністерством норм законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини.
29.          З вказаних підстав позивач просить у задоволенні касаційної скарги Міністерства відмовити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
30.          Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
31.          Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
32.          Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
33.          Згідно з положеннями статті 41 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі – Закон №2232-XII) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
34.          З набранням чинності Законом №2011-ХІІ діяла редакція статті 16 цього ж Закону, відповідно до якої військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
35.          Законом №328-V статтю 16 Закону №2011-ХІІ викладено в новій редакції, яка діяла з 01.01.2007 до 01.01.2014, та якою було введено поняття «одноразова грошова допомога».
36.          В подальшому, Законом України від 04.07.2012 №5040-VI «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців», який набрав чинності 01.01.2014, статтю 16 Закону №2011-ХІІ викладено в новій редакції та доповнено цей Закон статтями 16-1-16-4. Вказана редакція діяла на час встановлення позивачу ІІІ і ІІ груп інвалідності.
37.          Відповідно до частини першої статті 16 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
38.          Пунктами 4 та 5 частини другої статті 16 цього ж Закону встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі:
39.          - встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті (пункт 4);
40.          - встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби (пункт 5).
41.          За змістом пункту «б» частини першої, частин другої статті 16-2 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону). Одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16 цього Закону, розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб.
42.          Відповідно до частин четвертої, другої, дев`ятої статті 16-3 Закону №2011-ХІІ якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У випадках, передбачених підпунктами 4 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам. Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України. 
43.          На виконання пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 затверджено Порядок №975.
44.          Пунктом 8 Порядку №975, який кореспондує статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, передбачено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
45.          Крім того, як встановлено пунктом 3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії. 
46.          Аналіз вищеназваних норм законодавства дає підстави для висновку про те, що право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги.
47.          Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 09.11.2018 (справа №759/5707/16-а).
48.          Отже, на спірні правовідносини, які розпочались з 16.09.2014 – дати первинного встановлення позивачу інвалідності ІІІ групи, розповсюджують дію стаття 16-3 Закону №2011-ХІІ в редакції, чинній з 01.01.2014.
49.          В той же час, як зазначено у постановах Верховного Суду від 03.04.2020 у справі №640/1596/19 та від 30.09.2019 у справі №825/1380/18, положення статті 16-3 Закону №2011-ХІІ застосовуються при вирішенні питання щодо отримання доплат між розміром раніше отриманої одноразової грошової допомоги при встановленні інвалідності нижчої групи (меншого відсотка втрати працездатності) та розміром одноразової грошової допомоги яка повинна виплачуватись при встановлені інвалідності вищої групи (більшого відсотка втрати працездатності). Цією ж статтею визначено й порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Оцінка доводів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
50.          У даній справі спір виник з приводу виплати позивачу одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку з встановленням йому вищої групи інвалідності.
51.          Як встановили суди у цій справі, інвалідність ІІІ групи позивачу вперше встановлена з 16.09.2014 під час огляду, проведеного МСЕК 19.09.2014. Повторний огляд ОСОБА_1 призначено на 19.09.2016 і в цей день його фактично було проведено.
52.          Під час повторного огляду ОСОБА_1 з 01.10.2016 встановлено інвалідність другої (вищої) групи.
53.          Колегія суддів враховує, що позивачеві було призначено черговий переогляд на 19.09.2016. Він не мав обов`язку проходити переогляд раніше, тому не може зазнавати жодних негативних наслідків від того, що огляд не відбувся упродовж двох років після первинного встановлення інвалідності ІІІ групи, тобто до 16.09.2016.
54.          Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права висловлено й у постанові Верховного Суду від 22.08.2019 у справі №826/7472/18 з подібними правовідносинами.
55.          Колегія суддів звертає увагу й на висновки Верховного Суду у справі №820/4143/18 (постанова від 05.04.2019), обставини якої є тотожними до справи, яка розглядається.
56.          У вищеназваній справі Верховний Суд, залишаючи без змін оскаржувані Міноборони Судові рішення про задоволення позову виходив з того, що за даних обставин саме цієї справи, відповідно до положення Порядку №975 датою встановлення інвалідності є дата прийняття рішення компетентним органом (у справі, яка розглядається 19.09.2014) про встановлення позивачу другої групи інвалідності.
57.          Також у справі №820/4143/18 Верховний Суд, провівши системний аналіз відповідних норм Закону №2011-ХІІ та Порядку №975 (в редакції, чинній після змін, внесених з 01.01.2014) дійшов висновку про те, що у разі встановлення військовослужбовцю (в тому числі і військовослужбовцю строкової служби) більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.
58.          Зважаючи на приписи вищевказаних положень законодавства в обсязі встановлених судами попередніх інстанції обставин цієї справи, враховуючи наявну правозастосовчу практику Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами, колегія суддів вважає слушними та обґрунтованими висновки апеляційного суду про наявність у позивача права на виплату спірної грошової допомоги.
59.          Що ж стосується доводів касаційної скарги про дискреційний характер повноважень Міноборони щодо розгляду і вирішення питань, пов`язаних з виплатою одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону №2011-ХІІ, то з цього приводу колегія суддів зазначає таке.
60.          У постановах від 20.08.2019 (справа №813/2273/18), а також від 22.04.2020 (справа №818/1707/16) тощо, Верховний Суд неодноразово зазначав, що поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
61.          В свою чергу, пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження – сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
62.          Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.
63.          Суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова “може”.
64.          У такому випадку суд дійсно не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.
65.          У правовідносинах, пов`язаних з розглядом заяв про призначення і виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, передбаченою статтею 16 Закону №2011-XII і Порядком №975, в разі настання визначених законодавством умов, уповноважений орган зобов`язаний до вчинення конкретних дій – розглянути таку заяву у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства – у місячний строк після надходження зазначених документів прийняти рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги (абзац другий пункту 13 Порядку №975). Підставою для відмови у задоволенні заяви можуть бути лише визначені законом обставини. Міноборони, як розпорядник бюджетних коштів, не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд – розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні; залишити таку заяву без розгляду та/або повернути її тощо.
66.          Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень
67.          Підсумовуючи вищевказане, Верховний Суд констатує, що висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для часткового задоволення даного позову ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та дотримання норм процесуального права, а тому прийнята ним постанова, яка оскаржується Міністерством в касаційному порядку, є законною та обґрунтованою і скасуванню не підлягає.
68.          Наведені ж у касаційній скарзі мотиви правильності висновків суду апеляційної інстанції не спростовують і не містять вагомих та обґрунтованих аргументів, які б давали підстави стверджувати про інше.
69.          Своєю чергою, відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
70.          Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
71.          Відповідно до статей 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
72.          Відповідно до положень пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (№ 63566/00), пункту 13 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Петриченко проти України" (№ 2586/07) та пункту 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (№42310/04), суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.
73.          Крім цього, у пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року по справі «Бендерський проти України» (№ 22750/02) вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (…). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (…). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.
74.          Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
75.          При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
76.          Суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
77.          Ураховуючи викладене, Верховний Суд, провівши касаційний розгляд справи у межах вимог і доводів касаційної скарги та повноважень, визначених статтею 341 КАС України, не виявив неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та/або порушень норм процесуального права, а тому не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, яке ухвалене відповідно до закону.
78.          Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, КАС України, пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15.01.2020 №460-IX,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2019 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                                                                    Н.В. Коваленко

Судді:                                                                                                                                                                 Я.О. Берназюк

                                                                                                                                                                                                 С.М. Чиркін