Справа № 145/453/15-ц
Провадження № 22-ц/801/1388/2020
Категорія: 47
Головуючий у суді 1-ї інстанції Мазурчак А. Г.
Доповідач:Марчук В. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року	Справа № 145/453/15-ц	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючої: Марчук B.C.,
суддів: Сопруна В.В. , Оніщука В.В.,
секретар: Богацька О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу № 145/453/15-ц  за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача - Держгеокадастр у Тиврівському районі Вінницької області та приватний нотаріус Максименко Л.А., про визнання договору дарування та державних актів недійсними,за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 22 травня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Мазурчака А.Г., дата складання повного тексту рішення невідома, - 

в с т а н о в и в :

В березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся у Тиврівський районний суд Вінницької області з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2  про визнання договору дарування та державних актів недійсними, посилаючись на те, що йому належить 2/3 частини жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . Інша 1/3 частина зазначеного нерухомого майна належить ОСОБА_2 .
Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 09 грудня 2010 року у справі № 2-87/2010 було задоволено його позов до ОСОБА_2 про поділ домоволодіння в натурі та визнано за ним право власності на 59/100 дольових частин, а за ОСОБА_2 - на 41/100 дольових частин вказаного жилого будинку з відповідними частинами господарських споруд, розташованих по АДРЕСА_1 .
Відповідач перешкоджає позивачеві користуватися земельною ділянкою, на якій розташовано його 59/100 дольових частин будинку та господарських споруд, оскільки за Договором дарування земельної ділянки від 22 вересня 2003 року серії НОМЕР_1 280505, їх мати - ОСОБА_3 подарувала відповідачу всю земельну ділянку площею 0,1902 га по АДРЕСА_1 . 
Підпис у вказаному Договорі дарування земельної ділянки від 22 вересня 2003 року виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, що свідчать про відсутність її волевиявлення на укладення цього договору та є підставою для визнання його недійсним. Вказані обставини підтверджено висновком № 215 почеркознавчої експертизи, складеним 28 березня 2007 року експертом Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Томіною О.Р. 
Далі позивач вказує, що на підставі Договору дарування земельної ділянки від 22 вересня 2003 року, ОСОБА_2 одержав Державний акт серії ЯА № 397260 від 11 жовтня 2005 року на право власності на земельну ділянку площею 0.0902 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0016 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства та Державний акт серії ЯА № 397269 від 11 жовтня 2005 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0015 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель. 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними вказані Договір дарування земельної ділянки та Державні акти на право власності на земельні ділянки, видані на ім`я ОСОБА_2 . 
Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 27 липня 2015 року до участі у справі як третю особу залучено Держгеокадастр у Тиврівському районі Вінницької області, а ухвалою цього ж суду від 15 лютого 2016 року до участі у справі, як третю особу залучено приватного нотаріуса Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області Максименко Л. А.
25 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про поновлення строку позовної давності.
Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 серпня 2015 року клопотання задоволено, поновлено ОСОБА_1 позовну давність для звернення до суду з цим позовом. 
Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 22 травня 2018 року  позов задоволено, визнано недійсними: договір дарування земельної ділянки, укладений 22 вересня 2003 року від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , що розташована по АДРЕСА_1 ; державний акт серії ЯА № 397260 від 11 жовтня 2005 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 , на земельну ділянку площею 0,0902 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0016, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_1 ; державний акт серії ЯА № 397269 від 11 жовтня 2005 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0015, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 ; вирішено питання судових витрат.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що підпис в договорі дарування земельної ділянки від 22 вересня 2003 року виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, що свідчить про відсутність її волевиявлення на укладення цього договору, тому він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини третьої статті 203, статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Не погодившись з даним рішенням,  ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, мотивовану тим, що суд першої інстанції помилково застосував до правовідносин, які виникли у 2003 році, норми ЦК України в редакції, що набула чинності лише з 01.01.2004 року; безпідставно не застосував наслідки спливу строку позовної давності; не з`ясував, яке саме право позивача порушено оспорюваними договором та державними актами; безпідставно не взяв до уваги показання нотаріуса про обставини підписання договору дарування ОСОБА_3 , поклавши в основу рішення висновок почеркознавчої експертизи.
З урахуванням зазначеного, апелянт просив суд скасувати рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 22 травня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким в позові ОСОБА_1 відмовити. 
Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. 
Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 22 травня 2017 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсними: державний акт серії ЯА № 397260 від 11 жовтня 2005 року на земельну ділянку площею 0,0902 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0016, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2 ; державний акт серії ЯА  НОМЕР_2  397269 від 11 жовтня 2005 року на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0015, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2 . В решті позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року, постанову Апеляційного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання державних актів недійсними, скасовано. Справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Позиція Верховного Суду полягає в тому, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що відповідно до рішення 10-ї сесії 23-го скликання Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області від 27 січня 2000 року на ім`я ОСОБА_3 – покійної матері сторін у справі, було видано державний акт на право власності на землю НОМЕР_3  013501, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 286 від 16 березня 2000 року, а саме: на земельну ділянку площею 0,0902 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0016 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, та земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0015 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель, на яких розташовані, належні позивачу частини жилого будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, оспорювані державні акти на цілу спірну земельну ділянку з різними видами цільового призначення, було видано відповідачу ОСОБА_2 після реєстрації права власності на них за ОСОБА_3 ще 16 березня 2000 року .
Тим самим, Апеляційним судом не перевірено і не спростовано аргументів апелянта ОСОБА_2 про те, що один із вказаних державних актів стосується земельної ділянки з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, тоді як статтею 30 ЗК Української РСР, якою керувався суд, врегульовано питання переходу права на земельну ділянку іншого цільового призначення - для обслуговування жилого будинку і господарських споруд.
За таких обставин висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 , позивач у справі, набув право користування земельною ділянкою разом з іншими співвласниками будинку і Гніванська міська рада Тиврівського району Вінницької області не мала законних підстав для видачі державних актів ОСОБА_2 на цілу спірну земельну ділянку з різними видами цільового призначення, є необґрунтованим.
Крім того, Верховний Суд вказав, що апеляційний суд не обгрунтував належним чином своїх висновків, не дослідив наданих сторонами доказів та не спростував доводів відповідача про безпідставне незастосування місцевим судом позовної давності до вимог про визнання недійсними державних актів на землю, враховуючи, що ОСОБА_2 до ухвалення рішення судом першої інстанції подав заперечення на позов, у якому просив про застосування позовної давності .
Таким чином, в апеляційному порядку переглядається рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 22 травня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання державних актів недійсними, оскільки відповідно до норми ч.1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судовому засіданні Вінницького апеляційного суду Вінницької області представник відповідача - адвокат Шишковська А.Б. підтримала апеляційну скаргу, з викладених у ній підстав.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися без поважних причин, будучи належно повідомленими про час та місце розгляду справи.
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вінницький апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заслухавши учасника судового засідання, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, через наступне. 
Згідно частин першої – п`ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним правовим вимогам не відповідає.
Так, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання державних актів недійсними, суд першої інстанції виходив з наступного.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Гнівань померла ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвом про смерть від 02.12.2003р.(т.2, а.с.28).
При житті ОСОБА_3 на підставі державного Акту на право приватної власності на землю 1-ВН № 013501 виданого на підставі рішення сесії 23 скликання Гніванської міської ради від 27.01.2000 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 286 від 16.03.2000 року (т.1. а.с.25) належала земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею 0.1902га, із яких: для ведення особистого підсобного господарства - 0.0902 га. та 0.10 га, для обслуговування жилого будинку і господарських споруд.
Згідно договору дарування земельної ділянки від 22.09.2003 року укладеному між ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_2 виготовленим на гербовому бланку НОМЕР_4 посвідченого приватним нотаріусом Тиврівського нотаріального округу Вінницької області Максименко Л.А.- ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар вище зазначені земельні ділянки (т.1,а.с.25).
Гніванською міською радою  ОСОБА_2  видано Державні акти серії ЯА № 397260 від 11.10.2005 року на право власності на земельну ділянку площею 0.0902 га. кадастровий номер 0524510500:01:013:0016 цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства та серії ЯА № 397269 від 11.10.2005 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0015, цільове призначення -для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 АДРЕСА_1 . (т.1 а\с 27, 28).
Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи Київського науково – дослідного інституту судових експертиз від 28.03.2007 року за №215 (т 1, а.с. 40-46), проведеного за матеріалами цивільної справи №2-19/07 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ домоволодіння, - «Підпис від імені ОСОБА_3 в графі «Даруватель» примірнику договору дарування земельної ділянки в АДРЕСА_1 , між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виготовлену на гербовому бланку НОМЕР_4 , виконаний не ОСОБА_3 а іншою особою з наслідуванням справжнім підписом ОСОБА_3 .
Відповідно до висновку повторної судово-почеркознавчої експертизи від 16.03.2018 року № 91 (т.2, а.с 75-82) виконаної Вінницьким НДЕКЦ підпис від імені ОСОБА_3 в графі «Даруватель» примірнику договору дарування земельної ділянки, яка розташована в в АДРЕСА_1 , укладеного 22 вересня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , виготовленого на гербовому бланку НОМЕР_4 , виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.
Тим самим, обидва висновки дають категоричну відповідь про те, що ОСОБА_3 договору дарування земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 22 вересня 2003 року виготовленому на гербовому бланку НОМЕР_1 №280505 не підписувала. Тому, виходячи з цього та норм ст.ст. 202, 203207, 215 ЦК України, суд задовольнив позовну вимогу про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним.
Як уже було зазначено, Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 22 травня 2017 року скасовано та в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності. 
У цій частині постанова Апеляційного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року залишена без змін постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року та перегляду в апеляційному порядку не пілягає.
Суд першої інстанції, дійшовши до висновку про недійсність договору дарування земельних ділянок від 22.09.2003 року, визнав недійсними державні акти на земельні ділянки на ім`я відповідача ОСОБА_2 , які видані на підставі зазначеного договору дарування, з огляду на норму ст. 216 ЦК України, у якій вказано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім пов`язаних з його недійсністю.
Вінницький апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені обствавини є підставою для задоволення вимоги позивача про визнання недійсними оспорюваних державних актів на земельні ділянки, разом з тим, вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги заяву ОСОБА_2 , викладену у його запереченні на позовну заяву про застосування позовної давності та не застосував наслідків спливу позовної давності, визначених ст. 267 ЦК України. А у ч.4 ст. 267 ЦК України вказано, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Як видно з оспорюваних державних актів на землю, вони були видані ОСОБА_2 . Гніванською міською радою Тиврівського району Вінницької області 11 жовтня 2005 року ( т.1 а\с26, 27).
Скасувавши постанову Апеляційного суду Вінницької області від 25.09.2018 року лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання державних актів недійсними постановою від 24 червня 2020 року, тим самим, Верховний Суд залишив без змін висновок апеляційного суду про те, що стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, а тому питання про її застосування вирішується судом під час ухвалення рішення (пункт 4 частини першої статті 264 ЦПК України), відтак наявна у справі ухвала Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 серпня 2015 року про поновлення ОСОБА_1 строку позовної давності правового значення не має.
Отже, необхідно враховувати заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.
За змістом статей 256, 258 ЦК України, загальна позовна давність це строк, у межах якого, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, і він встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого частиною третьою статті 12 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року.
Як видно з матеріалів справи про те, що договір дарування земельної ділянки підписано не ОСОБА_3 , а іншою особою, позивач довідався не пізніше ніж у 2007 році, коли розглядалась справа за його позовом до ОСОБА_2 про поділ домоволодіння, у якій була проведена судово-почеркознавча експертиза Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 215 від 28 березня 2007 року.
На аркушах справи 66 – 67 тому першого міститься заява ОСОБА_1 про поновлення строку позовної давності, за змістом якої він фактично просить суд не застосовувати позовну давність, посилаючись на поважність причин її пропущення – виникнення у нього суб`єктивного права на звернення до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою з 30 квітня 2013 року – часу набрання законної сили рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області про усунення перешкод у користуванні жилим будинком та господарськими спорудами.
Згідно з частиною п`ятою статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Отже, суд першої інстанції зобов`язаний був у своєму рішенні застосувати позовну давність та надати оцінку поважності причин її пропущення, а оскільки рішення суду першої інстанції цього не містить, то апеляційний суд при вирішенні питання про застосування позовної давності виходить з наступного.
Наведені вище норми матеріального права, а також позиція Європейського суду з прав людини свідчить про те, що поважними причинами пропущення позовної давності можуть бути визнані причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкоджали особі звернутися до суду з вимогою про захист свого права.
Оскільки, власником частки будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 ще з 1999 року; сам ОСОБА_1 у заяві про поновлення строку позовної давності визнав, що про порушення свого права оспорюваним договором дарування земельної ділянки довідався у 2007 році, тим самим, з цього часу, при бажанні, він міг дізнатися про наявність оскаржуваних державних актів на земельні ділянки і своєчасно звернутися в суд за захистом права, яке на його думку було порушене.
Проте, з зазначеним позовом позивач звернувся у суд лише у 2015 році, після спливу трирічного строку позовної давності.
Його посилання на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 18.04.2013 року про усунення перешкод у користуванні жилим будинком та господарськими спорудами, як на поважність причини пропуску строку позовної давності, колегія вважає надуманим та не визнає, вказану причину, поважною.
З огляду на викладене, до спірних правовідносин необхідно застосувати наслідки спливу позовної давності, визначені ч.4 ст. 267 ЦК України, та відмовити у задоволенні позовної вимоги  ОСОБА_1  про визнання недійсними державних актів на земельні ділянки, видані на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки.
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними державних актів на земельні ділянки, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, тому в силу ст. 376 ЦПК України, його в цій частині необхідно скасувати, задовольнивши частково апеляційну скаргу, та ухвалити, в цій частині, нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними державних актів на земельні ділянки через сплив позовної давності.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 22 травня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання державних актів на землю недійсними – скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту серії ЯА №397260 від 11.10.2005 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0902 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0016, цільове призначення – для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки, а також про визнання недійсним державного акту серії ЯА № 397269 від 11.10.2005 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 0524510500:01:013:0015, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча суддя: В.С. Марчук 

Судді: В.В. Оніщук 

В.В. Сопрун