П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2020 року
м. Рівне

Справа № 562/2417/19
Провадження № 22-ц/4815/961/20

Головуючий у Здолбунівському районному суді
Рівненської області: суддя Ємельянова Л.В.;
Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції
(вступної та резолютивної частини):
14 год. 36 хв. 01 червня 2020 року в м. Здолбунів
Рівненської області
Повний текст складено: 03 червня 2020 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 червня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька,
в с т а н о в и в : 
       У серпні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька. Мотивуючи свої вимоги, покликався на те, що він є пенсіонером за віком та інвалідом третьої групи загального захворювання, проживає разом зі своїм сином – ОСОБА_1 , проте матеріально позивача його син і дочка не підтримують, а пенсії, яку він отримує, не вистачає навіть на харчування, адже її значна частина витрачається на лікування. Хоча відповідачі мають можливість надавати відповідну допомогу, але,незважаючи на те, що їхній батько непрацездатний, знаходиться в тяжкому матеріальному стані, окрім пенсії іншого доходу не має та потребує лікування, обов`язку по утриманню свого батька не виконують. 
       З наведених міркувань просив стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання непрацездатного батька ОСОБА_2 в розмірі 2 000 гривень щомісячно, починаючи з дати подання позову і довічно, а з ОСОБА_3 в розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дати подання позову і довічно.
       У поданому відзиві ОСОБА_1 вважав, що позовні вимоги до задоволення не підлягають через їхню необґрунтованість. На його переконання, батько не є тим, хто потребує матеріальної допомоги. Так, позивач отримує пенсію в розмірі 2 034,18 гривень, що перевищує розмір прожиткового мінімуму на непрацездатну особу. При цьому попри те, що отримувана пенсія, як встановлено законодавством, забезпечує необхідний рівень життя і зі складу цієї соціальної виплати передбачені витрати на комунальні послуги, придбання продуктів харчування, ліків тощо позивач, комунальних послуг не сплачує і продукти харчування придбаває лише частково, оскільки проживає разом із сином, який покриває ці витрати. Також останній стверджує, що його батько має на праві власності гараж по АДРЕСА_1 та отримує регулярний дохід від надання в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" земельного паю. Крім того, із розмови з позивачем відомо, що він заощадив 6 000 доларів США, які отримав від підприємницької діяльності та продажу належного йому житлового будинку, земельної ділянки в с. Залісся Здолбунівського району, а також автомобіля. 
       У відповіді на відзив позивач наведені відповідачем заперечення відхиляв. Зазначав, що усі продукти харчування купує собі виключно самостійно, право власності на збудований ним у 1981 році гараж не оформив і заощаджень в сумі 6 000 доларів США не має, що підтверджував довідкою, наданою Здолбунівською об`єднаною державною податковою інспекцією. 
       Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 червня 2020 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька закрито в частині стягнення аліментів з ОСОБА_3 .
       Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 червня 2020 року позов задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь непрацездатного батька ОСОБА_2 аліменти на його утримання в розмірі 1 000 гривень щомісячно, починаючи з 06 серпня 2019 року і довічно.
       Рішення суду в межах суми платежу аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.
       В решті позовних вимог відмовлено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 768,40 гривень.
       На рішення суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 
       На її обґрунтування відповідач зазначав, що суд не мав брати до уваги докази, на підставі яких він дійшов висновку про потребу позивача в постійному лікуванні, адже їх було подано до суду з порушенням процесуального строку. Також суд провів судові дебати, тоді як при розгляді справи у порядку спрощеного провадження вони не проводяться. На переконання заявника, суд неналежним чином дослідив потребу в матеріальній допомозі позивача. Так, наданим позивачем епікризом підтверджується, що необхідність у проведенні протезування йому кульшових суглобів виникла ще в 2011 році, але він від неї відмовився навіть з огляду згоди дітей на оплату такої операції. Вважав безпідставними твердження позивача про необхідність у понесенні витрат на лікування й через те, що відповідно ч.2 ст. 49 Конституції України, медична допомога у державних та комунальних закладах охорони здоров`я надається безоплатно. Крім того, державою розроблені окремі програми із безкоштовного ендопротезування суглобів. Стверджував, що позивач має дохід із надання в оренду двох земельних ділянок. Беручи до уваги доводи про існування у позивача заощаджень в сумі 6 000 доларів США, місцевий суд не врахував цю обставину при ухваленні оскаржуваного рішення. 
       З викладених спонукань просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити. 
       У поданому відзиві ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. На його думку, судове рішення ґрунтується на засадах верховенства права, є законним та обґрунтованим, а подана апеляційна скарга безпідставна. Стверджував, що в нього жодного іншого доходу чи заощаджень, окрім пенсії в сумі 2 035 гривень, відсутні. 
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
       Судом з`ясовано і це сторонами не заперечується та визнається, що ОСОБА_2 є непрацездатним батьком ОСОБА_1 ; позивач є особою з інвалідністю другої групи загального захворювання, проживає разом із сином в квартирі, Ѕ частка якої належить останньому на праві приватної власності.
       Ухвалюючи своє рішення, суд попередньої інстанції виходив із того, що позивач є пенсіонером, непрацездатним, інвалідом другої групи, має важке захворювання, потребує лікування, а тому має необхідність у матеріальній допомозі, яку відповідач не надає, хоча є працездатним, офіційно працевлаштований, неодружений, аліментних зобов`язань не має, тому має можливість сплачувати аліменти на утримання батька. При цьому, врахувавши матеріальний та сімейний стан сторін, що позивач проживає з відповідачем в одній квартирі, упродовж декількох останніх років житлово-комунальні послуги оплачує саме відповідач у повному об`ємі, а також можливість одержання позивачем матеріальної допомоги від своєї дочки, суд вважав необхідним і достатнім розміром аліментів в сумі 1 000 гривень.
       Так, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (ч. 8 ст. 7 СК України).
       Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
       Згідно з ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
       Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.
       Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.
       Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо.
       Статтею 203 СК України визначено, що дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.
       У виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, особами з інвалідністю, а дитина (ст. 6 СК України) має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов`язаних з лікуванням та доглядом за ними (ст. 206 СК України).
       Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_2 зазначав, що він є непрацездатною особою, має ІІІ групу інвалідності, ряд хронічних захворювань, у зв`язку з чим потребує тривалого дороговартісного лікування, отримує пенсію у розмірі 2 034,18 гривень на місяць, більшу частину з яких витрачає на лікування, а на інші потреби для забезпечення його життєдіяльності коштів не вистачає, тому, зважаючи на скрутне матеріальне становище, він потребує матеріальної допомоги, яку має можливість надавати його повнолітній син.
       Разом з тим, коли справа перебувала на розгляді у суді першої інстанції, позивачу було встановлено безстроково другу групу інвалідності загального захворювання. 
       Як на правове обґрунтування наведених підстав, позивач посилався на ст. 51 Конституції України та ст.ст. 202-206 СК України.
       Отже, підстави звернення до суду з указаним позовом не обмежуються позивачем виключно матеріальною складовою з огляду на низький рівень його доходу, а тому співставлення цього доходу із законодавчо визначеним розміром прожиткового мінімуму є безпідставним.
       Зазначене співвідношення доходу позивача до встановленого законодавцем розміру прожиткового мінімуму має вирішальне значення під час вирішення спору за вимогами, пред`явленими на підставі ст.ст. 202, 205 СК України, які визначають підстави виникнення обов`язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків та порядок визначення розміру присуджених аліментів.
       Водночас позивач наголошував на тому, що розмір його пенсії не покриває витрат, у тому числі і на його лікування.
       Обов`язок повнолітніх дочки, сина брати участь у додаткових витратах на батьків, окрім сплати аліментів, визначений ст. 203 СК України. Виникнення цього обов`язку пов`язано з особливими обставинами - зокрема, тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю батьків.
       Необхідно розуміти, що такі додаткові витрати є різновидом аліментних платежів.
       Наведені висновки збігаються з постановою Верховного Суду від 10 січня 2019 року в цивільній справі № 369/7004/17, провадження № 61-21596св18. 
       Отже, суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази, з урахуванням встановлених обставин у справі, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
       Як судом апеляційної інстанції, так і судом попередньої інстанції підстав, передбачених ст. 204 СК України для звільнення відповідача від обов`язку утримувати непрацездатного батька, не встановлено. 
       Щодо покликань автора апеляційної скарги на недодержання судом норм процесуального права, то вони є формальними з огляду на таке.
       Згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
       Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, відповідач не надав, а апеляційним судом здобуто не було.
       На переконання колегії суддів, та обставина, що на час розгляду справи в суді попередньої інстанції позивачу було встановлено безстроково другу групу інвалідності лише підтверджує доводи про його хворобливий стан та потребу в отриманні матеріальної допомоги, зокрема, на лікування, а усі доводи відповідача про порушення процесуальних строків подання відповідних доказів з цього приводу на увагу не заслуговують. 
       Цієї обставини при поданні позову не існувало, а тому очевидно, що позивач не мав можливості подати докази раніше, проте вони є винятковими, підлягали обов`язковому врахуванню, позаяк мають важливе правове значення. 
       Як правильно зазначив суд першої інстанції, не знайшли свого підтвердження покликання відповідача на існування у позивача додаткових доходів із надання в оренду земельних ділянок, адже право власності на земельні ділянки відповідно до державних актів серії ЯЛ № 754411 та серії ЯЛ № 754710 зареєстровано за ОСОБА_4 (а.с. 60-61, зв.).
       З виданої ОСОБА_4 довіреності (а.с. 59) вбачається, що ОСОБА_2 , здійснює лише представницькі функції орендодавця перед орендарем у розумінні Цивільного кодексу України, а тому не є безпосереднім вигодонабувачем і жодних доходів від орендних відносин між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" не отримує.
       Не доводить можливості самостійно себе забезпечувати і утримувати та не спростовує обов`язку в наданні ОСОБА_1 своєму батьку матеріальної допомоги й те, що останній володіє гаражем, оскільки сам по собі такий факт не свідчить про правильність заперечень відповідача. 
       Також апеляційний суд ставиться критично до твердження заявника щодо існування в позивача заощаджень в сумі 6 000 доларів США, адже без належних і допустимих доказів такі доводи є надуманими, голослівними та розуміються колегією суддів як припущення. 
       Поготів, гарантовані ст. 49 Конституції України права людини на охорону здоров`я, медичну допомогу, медичне страхування, а також створення державою програм з безкоштовного ендопротезування суглобів не виключає передбаченого ст. 51 Основного Закону обов`язку повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків. 
       Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, правильності висновків суду не спростовують та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
       Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні свого рішення.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Судовий збір, що понесений відповідачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.
       Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 червня 2020 року – без змін. 
       Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                        С.В. Хилевич

Судді:                                                                 Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків