Постанова
Іменем України
 
12 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 334/2393/18
провадження № 61-4374св19
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В.О. (суддя-доповідач),  Жданової В. С., Ігнатенка В. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особа - ОСОБА_3 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2018 року у складі судді Козлової Н. Ю. та постанову Запорізького апеляційного суду від 11 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю.,                     Онищенка Е. А., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У квітні 2018 року   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини  та встановлення права на спадкування обов`язкової частини спадкового майна.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що   ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його син ОСОБА_4 , про що він довідався з листа приватного нотаріуса Запорізького нотаріального округу Чирви Л. А., звернувшись до якого дізнався про наявність заповіту ОСОБА_4 на користь відповідача, та про зведену спадкову справу № 21/2018.
 
Вважаючи, що строк для подання заяви про прийняття спадщини ним пропущено з поважних причин, а саме через необізнаність про смерть сина та отримання листа нотаріуса вже після закінчення такого строку,  а також посилаючись на те, що він як пенсіонер та інвалід другої групи  має право на обов`язкову частку у спадщині, яка залишилася після смерті сина незалежно від змісту заповіту, ОСОБА_1 посилаючись на положення статей 1241, 1272 ЦК України просив надати йому додатковий строк у три місяці для прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати за ним право на спадкування обов`язкової частки у спадщині у зв`язку з непрацездатністю.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_4 , оскільки наведені ним обставини не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для спадкоємця для вчинення цих дій.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 11 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2018 року залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про  відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів 
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами  норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить  ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій упереджено розглянули позовну заяву та апеляційну скаргу позивача, не взявши до уваги несвоєчасність  його повідомлення про смерть сина, як відповідачем так і нотаріусом, не врахувавши, що він є непрацездатною особою та інвалідом другої групи, унаслідок чого позбавили  його права на отримання обов`язкової частки у спадкуванні, яке гарантовано законом.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи 
 
У поданому в червні 2019 року відзиві, ОСОБА_2 просить касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка не містить жодного доводу щодо порушення судами норм матеріального чи процесуального права, залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення, які є законними і обґрунтованими, - без змін.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року               № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення  судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивача та чоловік відповідача - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (актовий запис № 6230 від 25 вересня 2017 року).
 
За життя ОСОБА_4 склав заповіт від 03 жовтня 1998 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу       Андреєвою В. М., яким усе належне йому на час смерті майно, заповів у рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
 
Листом від 23 лютого 2018 року № 151/02-14 приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Чирва Л. А. повідомила ОСОБА_1 про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , а листом від 10 квітня 2018 року  № 98/02-14 про заведення спадкової справи № 21/2018 та про наявність заповіту ОСОБА_4 не на користь позивача.
 
ОСОБА_1 на час  відкриття спадщини постійно із спадкодавцем не проживав і у законодавчо визначений шестимісячний строк заяви про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_4 до нотаріальної контори не подав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
 
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
 
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
 
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави;  2) ці обставини визнані судом поважними.
 
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 26 червня 2019 року у справі          № 565/1145/17 (провадження № 61-38298 св 18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).
 
При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи.
 
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
 
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
 
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
 
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, враховуючи аргументи та доводи сторін у справі, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 1272 ЦК України, для визначення позивачу додаткового строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Достатніх та належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини позивач не надав та не довів наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк, а посилання позивача на те, що він не реалізував своє право на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, не дає правових підстав для визначення додаткового строку для вчинення вказаних дій.
 
Таким чином, судами належним чином виконано вимоги ЦПК України щодо оцінки доказів, законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно досліджено обставини у справі.   
 
Не заслуговують на увагу аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо неврахування судами несвоєчасності повідомлення позивача про смерть сина, не свідчать про поважність пропуску строку для прийняття спадщини та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.
 
Інші доводи касаційної скарги не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
 
Крім того, такі доводи скарги були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Ухвалені у справі судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій -  без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 11 лютого 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	В. О. Кузнєцов  	
 	В. С. Жданова     	
 	В. М. Ігнатенко