П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

02 липня 2020 р.	м. Одеса	Справа № 420/7380/19	

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
10.02.2020 року;
Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.
        П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Димерлія О.О.
                                                            – Танасогло Т.М.
За участю: секретаря – Іщенка В.О.
    представника апелянта - Погожого Д.В. (довіреність від 14.01.2020 року)
    представника позивача - Качелюка М.В. (ордер від 18.06.2020 року) 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 31 жовтня 2019 року №375548 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації - ОСОБА_1 від 01 листопада 2018 року про надання дозволу на імміграцію в Україну.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач 04.08.2016 року уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 та на теперішній час мешкають однією сім`єю. В серпні 2018 року на підставі п.п. 10 п. 3.1 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання позивач отримав Посвідку на тимчасове проживання на території України стоком дії до одного року. В листопаді 2018 року позивач звернувся в орган міграційної служби із заявою про надання дозволу на імміграцію в порядку  Закону України «Про імміграцію». Однак, без наведення належних правових підстав рішенням ГУ ДМС України в Одеській області від 31.10.2019 року Р №375548 позивачу відмовлено у задоволенні його вимог. При цьому, позивач зазначає, що посилання у рішенні на положення п. 6 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», а саме на інші випадки, передбачені законами України, не конкретизують підстави для відмови у видачі дозволу на імміграцію, а відтак не обґрунтовують підстави для прийняття такого рішення. Вказані обставини свідчать про необґрунтованість рішення відповідача, його не відповідність критерію правомірності, що є безумовною підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень із зобов`язанням повторно вирішити вимоги позивача у встановленому порядку.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року адміністративний позов задоволено. Суд визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 31 жовтня 2019 року №375548 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зобов`язав Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 01 листопада 2018 року про надання дозволу на імміграцію в Україну.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції встановив, що розгляд заяви позивача про надання дозволу на імміграцію відбувся без належного обґрунтування мотивів прийняття відповідного рішення.
Суд першої інстанції вказав, що наведені обставини не дають можливості перевірити рішення відповідача на відповідність критерію обґрунтованості і правомірності та безмовно свідчать про наявність підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень повторно вирішити питання за поданою заявою позивача.
В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та помилково не враховано, що під час розгляду заяви позивача відповідачем одержано обґрунтоване подання органу поліції про відмову у наданні заявнику дозволу на імміграцію, оскільки його дії загрожують національній безпеці, громадянському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають на території України. Наведені обставини відповідно до приписів ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію" свідчать про безумовні підстави для відмови у задоволенні вимог заявника. Таким чином, під час прийняття оспорюваного рішення відповідач діяв з дотриманням вимог закону, а тому позовні вимоги є необґрунтованими і у суду першої інстанції не виникло правових підстав для їх задоволення.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, 09.08.2018 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований посвідкою на тимчасове проживання на території України Серії НОМЕР_1 терміном дії до 09.08.2019 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області із клопотанням, в якому просив надати Дозвіл на імміграцію в Україну.
Вказане клопотання обґрунтоване тим, що позивач понад два роки перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 , 1978 р.н.
24.10.2019 року начальнику ГУ ДМС України в Одеській області від ГУ НП в Одеській області надійшли подання за №2/1-6935, №18/2016 про відмову у наданні позивачу Дозволу на імміграцію.
Вказані подання обґрунтовані тим, що на теперішній час в межах кримінального провадження №12018160000000854 від 19.12.2018 року здійснюється перевірка громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на предмет причетності до вчинення вказаного кримінального правопорушення та фіктивного шлюбу із громадянкою України ОСОБА_2 для подальшої легалізації на території України.
Разом з цим, органом поліції зазначено, що заявник являється сином "злодія в законі" ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та представляє його інтереси в Одеському регіоні, користується авторитетом в кримінальному середовищі, підтримує злодійські традиції, організовує та координує злочинну діяльність інших громадян Грузії та РФ і таким чином здійснює вплив на загострення криміногенної обстановки в Україні та Одеському регіоні, створює загрозу громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян та інших осіб, які проживають на території України.
Розглянувши вказані подання, начальником ГУ ДМС України в Одеській області 31.10.2019 року затверджено висновок про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у наданні Дозволу на імміграцію в Україну згідно п. 6      ст. 10 Закону України "Про імміграцію".
Вказаний висновок реалізований рішенням ГУ ДМС України в Одеській області від 31.10.2019 року №375548 про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  у наданні Дозволу на імміграцію в Україну згідно п. 6 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".
Не погоджуючись із рішенням органу міграційної служби, посилаючись на його необґрунтованість та невідповідність чинному законодавству, позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому ставиться питання про скасування рішення суб`єкта владних повноважень із зобов`язанням повторно вирішити питання щодо надання дозволу на імміграцію.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-III імміграція – це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант – іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
За правилами ч.ч. 1, 3 ст. 4 Закону України від 07.06.2001 року №2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.
Статтею 10 Закону України від 07.06.2001 року №2491-III визначені підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію.
Так, дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
За правилами п. 9 Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983, МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів, зокрема, до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію".
Вказані положення кореспондуються із приписами п. 14 Порядку від 26.12.2002 року №1983, згідно яких територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.
Водночас, відповідно до п. 7 ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
За правилами ч. 1 ст. 4 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI   іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до   Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Статтею 3 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Аналіз наведених норм показав, що іммігрант є користувачем на рівні з іншими особами правами і свободами, якщо така особа перебуває в Україні саме на законних підставах, а також особою, яка наділена обов`язком неухильного додержання Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів.
Якщо відсутня ознака законності перебування, у тому числі у встановленому порядку підтверджений факт правопорушень, то це створює для особи певні обмеження та відповідні юридичні наслідки.
Водночас, як вірно встановив суд першої інстанції, що в оспорюваному рішенні відповідач не посилається на одну із обставин для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію, вичерпний перелік яких наведений у ст. 10 Закону України "Про імміграцію".
Разом з цим, посилаючись на інші випадки, передбачені законами України, як на підставу для залишення без задоволення вимог щодо імміграції, наведену у п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію", відповідачем не конкретизується певний випадок, а також можливість прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на імміграції у разі його наявності.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що зазначені обставини свідчать про необґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень, що є безумовною підставою для його скасування та зобов`язання органу міграційної служби прийняти мотивоване рішення за результатом вирішення вимог позивача у поданій ним заяві.
З огляду на наведене, оскільки висновки суду першої інстанції ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, відповідають дійсним обставинам справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено та підписано 13.07.2020 року.

        Головуючий-суддя:                                                                О.В. Єщенко  
         
        Судді:                                                                                        О.О. Димерлій  
                                                                                                             
                                                                                                                     Т.М. Танасогло