ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року	Львів	Справа № 460/1/20 пров. № А/857/6162/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                 Шинкар Т.І.,
суддів                                                                                   Гуляка В.В.,
                                                                                             Судової-Хомюк Н.М.,
секретаря судового засідання                                            Максим Х.Б., 
розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Борискін С.А.), ухвалене у порядку письмового провадження в м.Рівному 19 березня          2020 року, повне судове рішення складено 19 березня 2020 року, у справі №460/1/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

02.01.2020 ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області, просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення: від 02.04.2019 №1138487-5113-1717; №1138482-5113-1717; №1138486-5113-1717; №1138484-5113-1717.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством України чітко визначено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, Податковий кодекс України регулює лише строки внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, податковий період, порядок обчислення орендної плати та порядок її зарахування до бюджетів відповідно. Суд першої інстанції вказав, що відповідальною особою за нарахування позивачу сум земельного податку (орендної плати), є контролюючий орган, при визначенні розміру орендної плати у спірних правовідносинах, відповідач повинен був керуватися положеннями ст.288 ПК України та нарахування орендної плати здійснювати виходячи із розміру орендної плати, встановленої у договорі оренди, але при цьому річна сума платежу не може бути менше 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не більше ніж 12 відсотків нормативної грошової оцінки. Суд першої інстанції дійшов висновку, що приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення, відповідач діяв у відповідності до вимог п.286.5 ст.286 ПК України, з дотриманням вимог ст.288 даного Кодексу.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях невірно визначено розмір податкового зобов`язання, а тому порушено норми матеріального права.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що приймаючи податкові повідомлення-рішення діяв у відповідності до вимог Податкового кодексу України.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України та статті 230 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 06.09.2018 між ОСОБА_1 (Орендар) та Дубенською міською радою (Орендодавець) укладено Договір оренди землі (а.с.5-6), відповідно до пункту 1 якого Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення - (землі житлової та громадської забудови) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в АДРЕСА_1 .
Пунктами 2-4 вказаного Договору встановлено, що в оренду передається земельна ділянка, загальною площею 0,0670 га, в тому числі 0,0670 га забудованих земель, на підставі протоколу проведення земельних торгів (аукціону) від 06.09.2018, кадастровий номер земельної ділянки - 5610300000:02:001:1481, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 263 283,00 грн.
Відповідно до пункту 9 цього Договору орендна плата вноситься Орендарем виключно у грошовій формі та становить 11,4295% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що встановлено за результатами земельних торгів, у розмірі 30 091,87 грн./рік, яка щорічно уточняється Орендарем.
Пунктом 12 вказаного Договору передбачено, що розмір орендної плати переглядається щорічно, в тому числі, у разі зміни розмірів земельного податку, зокрема, зміни ставки орендної плати, зміни розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції.
Крім того, 06.09.2018 між ОСОБА_1 (Орендар) та Дубенською міською радою (Орендодавець) укладено ще три договори оренди землі, розташованої у місті Дубно, які містили аналогічні за формулюванням умови (а.с.12-13, 19-20, 26-27).
За умовами укладених договорів ОСОБА_1 передано в оренду: земельну ділянку площею 0,0652 га, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 256 210,00 грн., розмір орендної плати - 23,4292%, річна сума орендної плати становить 60027,96 грн.; земельну ділянку площею 0,0637 га, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 250 316,00 грн., розмір орендної плати - 23,9715%, річна сума орендної плати становить 60 004,38 грн.; земельну ділянку площею 0,0636 га, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 249 923,00 грн., розмір орендної плати - 60,0774%, річна сума орендної плати становить 150 147,14 грн.
Зазначений в договорах розмір нормативної грошової оцінки земельних ділянок підтверджено Витягами із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (а.с.7, 14, 21, 28).
Право оренди вказаних земельних ділянок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованими 10.09.2018 (а.с.10, 17, 24, 31).
В свою чергу, 22.06.2018 Дубенською міською радою прийнято рішення «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м.Дубно Рівненської області» №2723, яке вступило в дію з 01.01.2019.
Листом від 26.02.2019 №799/05-02-25/19 Дубенська міська рада надіслала на адресу відповідача перелік орендарів, з якими укладено договори оренди землі у січні-лютому 2019 року (а.с.57), серед яких вказано ОСОБА_1 .
Відповідно до такого переліку розмір орендної плати у 2019 році за земельні ділянки орендаря ОСОБА_1 відповідно до Договорів оренди землі становить: - за земельну ділянку площею 0,0670 га з нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки 275283 грн., розміром орендної плати 11,4295%, 31463,47 грн.; - за земельну ділянку площею 0,0652 га з нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки 267887 грн., розміром орендної плати 23,4292% , 62763,78 грн.; - за земельну ділянку площею 0,0637 га з нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки 261724,00 грн., розміром орендної плати 23,9715%, 62739,17 грн.; - за земельну ділянку площею 0,0636 га з нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки 261313,00 грн., розміром орендної плати 60,0774%, 156990,06 грн. (а.с.57 зворот).
Річний розмір суми орендної плати позивача відповідно до укладених Договорів оренди землі вказано з урахуванням зміненої нормативної грошової оцінки кожної земельної ділянки.
02.04.2019 Головним управлінням ДФС у Рівненській області, згідно з пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 та п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України, прийнято податкові повідомлення-рішення: №1138487-5113-1717 про визначення ОСОБА_1 податкового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2019 рік в сумі 31463,47 грн. (а.с.11), №1138486-5113-1717 про визначення ОСОБА_1 податкового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2019 рік в сумі 62739,17 грн. (а.с.18), №1138482-5113-1717 про визначення ОСОБА_1 податкового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2019 рік в сумі 62763,78 грн. (а.с.25), №1138484-5113-1717 про визначення ОСОБА_1 податкового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2019 рік в сумі 156 990,06 грн. (а.с.32).
Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, такими, що підлягають скасуванню, ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 93 Земельного кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі – ЗК України) встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.
Відповідно до статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).
Згідно з статтею 1 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі – Закон № 161-XIV) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно з частиною 1 статті 2 Закону № 161-XIV відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Відповідно до статті 13 Закону № 161-XIV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Статтею 21 Закону № 161-XIV встановлено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Отже, згідно з вказаними законодавчими положеннями розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, Податковий кодекс України регулює лише строки внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, податковий період, порядок обчислення орендної плати та порядок її зарахування до бюджетів відповідно.
Відповідно до підпункту 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - ПК України) орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XII - орендна плата).
Підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України визначено, що об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Згідно з пунктом 288.1 статті 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни. Договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 288.3 та 288.4 статті 288 ПК України об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.
Згідно з пунктом 274.1 статті 274 ПК України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.
Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України встановлено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки.
Відповідно до пункту 286.5 статті 286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.
Таким чином, з набранням чинності ПК України (01 січня 2011 року) річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати. Слід зауважити, що вимоги підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України, щодо мінімального розміру орендної плати стосуються узгодження розміру орендної плати при укладенні договору або ж при внесенні змін до нього. При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Кодексу, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати у будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.
Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від          29 серпня 2019 року у справі №805/3967/16-а.
Отже, законодавством визначено нижню граничну межу річної суми орендної плати за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі. Диспозиція підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України чітко розрізняє розмір орендної плати (яка визначається договором) та річну суму платежу (яка, в свою чергу, не може бути меншою від затвердженого законодавцем розміру). Таким чином, норми ПК України застосовують поняття річна сума платежу, яке вже не є безпосередньо прив`язаним до змісту договору і не є тотожнім поняттю «орендна плата».
Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Таким чином, донарахування контролюючим органом зобов`язань за платежем «орендна плата з фізичних осіб» та надіслання відповідного податкового повідомлення-рішення може мати місце у випадку, якщо визначена у договорі річна сума орендної плати є нижчою ніж річна сума платежу, визначена відповідно до положень пункту 288.5 статті 288 ПК України.
З матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що обов`язкова річна сума платежу за орендовані позивачем земельні ділянки, як це визначено підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України (3%), з врахуванням зміненої нормативної грошової оцінки таких у 2019 році становить: - за земельну ділянку площею 0,0670 га з нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки 275283 грн. – 8258,49 грн.; - за земельну ділянку площею 0,0652 га з нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки 267887 грн. – 8036,61 грн.; - за земельну ділянку площею 0,0637 га з нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки 261724,00 грн. – 7851,72 грн.; - за земельну ділянку площею 0,0636 га з нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки 261313,00 грн. – 7839,39 грн., та не тотожна розміру орендної плати згідно з договорами оренди земельних ділянок, що передані позивачу, орендна плата за які є значно вища.
Згідно з долучених до матеріалів справи розрахунків розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності, грошова оцінка яких проведена на 26.04.2012, розмір орендної плати в рік становить: - за земельну ділянку площею 0,0670 га – 30   091,87 грн.; - за земельну ділянку площею 0,0652 га – 60   027,96 грн., - за земельну ділянку площею 0,0637 – 60 004,38 грн.; - за земельну ділянку площею 0,0636 га – 150   147,14 грн.
За встановлених обставин, враховуючи, що розмір орендної плати, встановлений в укладених позивачем договорах оренди, перевищує річну суму платежу за земельні ділянки, передані йому в оренду, беручи до уваги, що за наслідком зміни нормативної грошової оцінки таких ділянок у 2019 році змін щодо умов досліджуваних Договорів оренди, як це передбачено п.32 Договорів, сторонами не здійснювалось в письмовій формі за взаємною згодою сторін, а також, як це зазначено п.32 Договорів, відсутнє судове рішення, як наслідок недосягнення згоди щодо зміни умов договору, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті контролюючим органом всупереч положенням статті 21 Закону №161-XIV, Податкового кодексу України, з порушенням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), а тому є протиправними та підлягають скасуванню. 
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог та правомірності винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доведення правомірності прийнятого ним рішення, на переконання суду апеляційної інстанції, не доведено правомірність та обґрунтованість прийняття таких.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову.
Щодо судового збору, то відповідно до вимог статті 139 КАС України слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Рівненській області на користь ОСОБА_1 3073,60 грн. (три тисячі сімдесят три гривні шістдесят копійок) судового збору, сплаченого відповідно до квитанції №74 від 27.12.2019, та 5812,65 (п`ять тисяч вісімсот дванадцять гривень шістдесят п`ять копійок) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги відповідно до квитанції №174 від 22.05.2020 та квитанції №1 від 03.06.2020
Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року у справі №460/1/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення: від 02.04.2019 №1138487-5113-1717; від 02.04.2019 №1138482-5113-1717; від 02.04.2019 №1138486-5113-1717; від 02.04.2019 №1138484-5113-1717.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Рівненській області (місцезнаходження: вул.Відінська, 12, м.Рівне, 33023, код ЄДРПОУ 43142449) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 3073,60 грн. (три тисячі сімдесят три гривні шістдесят копійок) судового збору, сплаченого відповідно до квитанції №74 від 27.12.2019, та 5 812,65 (п`ять тисяч вісімсот дванадцять гривень шістдесят п`ять копійок) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги відповідно до квитанції №174 від 22.05.2020 та квитанції №1 від 03.06.2020.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 16.07.2020 згідно з ч.3 ст.321 КАС України