Ухвала        
22 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 761/43487/17
провадження № 61-10156ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Штелик С. П., (суддя-доповідач), Калараша А. А.,                 Сімоненко В. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного              провадження за касаційною скаргою прокуратури міста Києва на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Прокуратури міста Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди,  
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Прокуратури міста Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 листопада 2012 року у цивільній справі № 2603/6265/12, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 35 342,00 грн; судовий збір у розмірі 353,42 грн. Оскільки у добровільному порядку зазначене рішення суду боржником ОСОБА_2 виконано не було, позивачем було пред`явлено виконавчий лист до примусового виконання, у відповідний відділ Державної виконавчої служби України. 28 січня 2014 року позивач звернулась до Деснянського РУ ГУ МВС України у м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_2 . Враховуючи те, що заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 листопада 2012 року по цивільній справі № 2603/6265/12, боржником ОСОБА_2 не виконано, чому на думку позивачки сприяла бездіяльність посадових осіб:    ГУ НП у м. Києві та Прокуратури м. Києва, з урахуванням інфляційних втрат, зміни курсу валют та тривалого часу користування коштами боржником без сплати визначених законом 3,0 % річних, позивач вважає, що відповідачами їй повинна бути відшкодована матеріальна шкода у розмірі 121 439,44 грн. Також, на думку позивача тривала бездіяльність посадових осіб: ГУ НП у               м. Києві та Прокуратури м. Києва, яка була встановлена ухвалами слідчих суддів Шевченківського та Печерського районних судів м. Києва                               від 08 лютого 2017 року у справі № 761/3391/17; від 10 квітня 2017 року у справі № 757/18348/17-к; від 23 жовтня 2017 року у справі № 761/37075/17, а також підтверджується листами від 27 червня, 04 липня 2017 року слідчого в ОВС другого слідчого відділу Прокуратури м. Києва Копійки К., спричинила позивачу моральну шкоду, яку вона оцінила, враховуючи сталу практику Європейського суду з прав людини, у розмірі 145 600,0 грн.
Просила суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь грошові кошти у рахунок відшкодування майнової шкоди за рахунок Державного бюджету України у сумі 121 439,44 грн та на відшкодування моральної шкоди  145 600,00 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня                  2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України, шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 12 519 грн, відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року, з подальшими змінами. В решті позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , Першого заступника прокурора міста Києва залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва                  від 11 грудня 2019 року залишено без змін.
У касаційній скарзі, поданій у липні 2020 року до Верховного Суду,                  прокуратура міста Києва просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
За змістом пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом                      на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Предметом спору у даній справі є відшкодування майнової шкоди у розмірі 121 439,44 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 145 600 грн, всього 267 039,44 грн (оспорювана сума - 12 519,00 грн), що станом                       на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00*250=525 500,00).
При цьому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі.
Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Переглядаючи справи в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені                     підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. 
Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що наведені заявником підстави є такими, що становлять виняткове значення для учасника справи та, що розгляд цієї справи судом касаційної інстанції потрібен для формування єдиної правозастосовчої практики.
При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.
Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № В (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France»                       (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року,                           § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокуратури міста Києва на рішення Шевченківського районного суду                     м. Києва від 11 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Прокуратури міста Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           С. П. Штелик 
 
                                                                                                              А. А. Калараш    
  
                                                                                                              В. М. Сімоненко