Справа № 442/1648/13-ц                        Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І. 
Провадження № 22-ц/811/1897/20                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 вересня 2020 року м.Львів

Справа № 442/1648/13
       Провадження № 22ц/811/1897/20

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів : Ванівського О.М., Савуляка Р.В.,
секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, ухвалене у м. Дрогобичі  27 травня 2020 року у складі судді Курус Р.І.,
   у справі за позовомз ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

встановив:
4 березня 2013 позивач звернулася з позовом, у якому просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на неповнолітню дитину – сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини зі всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову посилається на те, що з 2004 року по 2014 рік перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 . Вказує, що у 2008 році відповідач виїхав на роботу в Республіку Чехія, з того часу коштів на утримання сина не надавав. Зазначає,що жодної домовленості з відповідачем з приводу утримання їхнього сина не було, оскільки на час його виїзду за кордон вони ще перебували у зареєстрованому шлюбі. Просить позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.
Стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на дитину – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј зі всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 1 січня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
В решті позову відмовлено.
Вирішено питання судових витрат.
Рішення суду оскаржили сторони.
ОСОБА_5 вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального права. Просить рішення суду скасувати в частині стягнення аліментів з 1 січня 2019 року та ухвалити нову постанову якою встановити час стягнення аліментів з 4 березня 2013 року ( з дня пред`явлення позову) до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на доводи позовної заяви. Крім того зазначає, що в березні 2013 року звернулася з позовом про стягнення аліментів. Заочним рішенням суду від 8 квітня 2013 року її позов задоволено. Постановлено стягувати з ОСОБА_2 аліменти на неповнолітню дитину в розмірі ј частини зі всіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 4 березня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Зазначає, що в листопаді 2014 року вона зверталась в Головне управління юстиції у Львівській області з клопотанням про направлення цього рішення суду в Республіку Чехія для виконання, однак таке їй було повернено для доопрацювання. Повторно вона звернулась в Головне управління юстиції лише в 2019 році. Вказує, що відповідач іноді передавав сину продукти, деякий одяг, планшет, проте не гроші. Не заперечила того факту, що вона спілкувались з відповідачем, їздила до нього з сином в ОСОБА_6 та давала дозвіл на виїзд сина за кордон без її супроводу, оскільки жодним чином не чинила та не чинить перешкод у спілкуванні сина з батьком. Зазначає, що отримувала кошти від відповідача, але ці кошти стосувались повернення позики, отриманої відповідачем у її матері з метою виготовлення документів для його виїзду за кордон. Ці кошти нею отримувались ще в 2015 - 2016 роках. Вказує, що одного разу отримала 200 доларів США, які відповідач передавав для лікування сина.
ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати в частині визначення аліментів в розмірі ј зі всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення аліментів в розмірі 5 000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 1 січня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Зазначає, що у 2008 році він виїхав на роботу в Чехію. В червні 2012 року між ним та позивачем досягнуто згоди з приводу утримання їхнього сина. Стверджує, що він, згідно цієї домовленості, пересилав позивачу по 100 доларів США аліментів кожного місяця. Вказує, що домовленість ним виконувалась в повному обсязі. Кошти на утримання сина він пересилав добровільно. Стверджує, що про існування рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 8 квітня 2013 року не знав. Зазначає, що позивач неодноразово приїжджала до нього в Чехію та давала згоду на виїзд їхнього сина за кордон без її супроводу. Стверджує, що в 2013 році оплатив медичну страхівку і позивача було прооперовано в Республіці Чехія. Зазначає, що позивач нікуди не зверталась, щоб кошти на утримання сина сплачувались офіційно, що підтверджує його доводи про існування домовленості з приводу утримання сина. Погоджується сплачувати аліменти за рішенням суду, проте не з 2013 року, а з 1 липня 2019 року, з часу, коли він дізнався про заочне рішення суду і перестав надавати утримання синові добровільно. 
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, прийнятого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг; колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить відхилити.
       Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду мотивовано наступним.        
Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2004 по 2014 рік. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 . 
Згідно із ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно із ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 180 цього Кодексу батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
При визначенні розміру аліментів суд ураховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 182 СК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
На підставі ч. 1 ст. 191 цього Кодексу аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. 
З матеріалів справи вбачається, що відповідач не заперечує проти позову в частині стягнення з нього аліментів у розмірі 1/4 зі всіх видів його доходів, але з 1 липня 2019 року, тобто з часу коли він припинив надавати позивачу кошти на утримання сина за їх домовленістю. 
Відповідно до виписки з квитанції від 17 березня 2015 року міжнародної системи «Вестерн Юніон вбачається, що в призначенні коштів, переданих відповідачем на ім`я позивача, зазначено – «аліменти». 
Встановлено, що позивач не пред`явила рішення Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області від 8 квітня 2013 року до примусового виконання.
На підставі встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про існування між сторонами усної домовленості щодо утримання сина.
Позивач не вчинила жодних дій для примусового виконання рішення на території України органами ДВС, про що свідчить довідка Дрогобицького міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області.
Встановлено, що 24 березня 2013 року позивач отримала виконавчий лист з виконання рішення суду.
Позивач могла пред`явити його до виконання органами ДВС та офіційно отримувати визначений рішенням суду розмір аліментів з 2013 року, оскільки стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. 
В березні 2019 року позивач звернулася до компетентних органів в Республіці Чехія для виконання на їхній території рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 8 квітня 2013 року, обґрунтовуючи тривалою відсутністю грошових коштів необхідних для здійснення належного перекладу та вчинення інших дій пов`язаних з оформленням клопотання про виконання рішення суду в Республіці Чехія. 
ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості направити рішення суду на виконання через скрутне матеріальне становище. 
Усна домовленість сторін щодо утримання сина підтверджена пересиланням відповідачем коштів у розмірі по 100 доларів США, що підтверджується банківськими квитанціями, виписками про переказ коштів за допомогою міжнародної системи «Вестерн Юніон, а також змістом листування сторін у мережі «Вайбер».
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмету доказування.
Крім того, позивач визнала факт отримання 200 доларів США від відповідача.
Судом встановлено, що відповідач спілкується з сином, проводив спільно з ним час в Республіці Чехія, куди дитина періодично їздила. 
Факти спільного проживання в Чехії, надання дозволу на виїзд сина ОСОБА_3 за кордон без супроводу матері та спілкування на території України відповідача з сином визнані позивачем, а тому не підлягають доказуванню.
Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів відмови відповідача брати участь в утриманні дитини. 
Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що після ухвалення судового рішення, між сторонами досягнуто усної домовленості щодо утримання сина шляхом надання відповідачем коштів у твердій грошовій сумі в розмірі 100 доларів США щомісячно. 
Позивач, перебуваючи з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, знаючи про офіційне працевлаштування відповідача за кордоном, його заробіток, не звернулась до компетентних органів з проханням про виконання на території Республіки Чехія рішення суду про стягнення з відповідача аліментів у частці від його доходу. З таким клопотанням вона звернулась лише після розірвання шлюбу.
З 2014 року до 2019 року, позивач не пред`являла рішення суду до виконання, отримувала від відповідача грошові перекази, які здійснювались ним добровільно. Кошти позивачем отримувались до кінця 2018 року. 
На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції встановив, що свій обов`язок по утриманню дитини відповідач перестав виконувати з 1 січня 2019 року.
З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення аліментів на дитину з відповідача на користь позивача з 1 січня 2019 року в розмірі ј частини зі всіх видів його заробітку щомісячно, але неменше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Розмір аліментів вірно визначений у частці від доходів відповідача, який працевлаштований і має сталий дохід.
Доводи позивача про відсутність домовленості між батьками дитини про її утримання, оскільки договір не укладений в письмовій формі та не посвідчений нотаріально, суд не бере до уваги з урахуванням того, що матеріалами справи стверджується, що батько дитини надавав кошти на утримання матір`ю їх дитини добровільно, такі нею приймалися. Сторони спілкувалися між собою після 2013 року, але позивач не порушувала питання про виконання рішення суду 2013 року до 2019 року. Відомості про обізнаність відповідача до вересня 2019 року про заочне рішення суду від 8 квітня 2013 року відсутні.
З висновками суду, які відповідають встановленим обставинам справи, належить погодитися, оскільки судом правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду.
Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в: 

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 травня 2020 року залишити без змін, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено і підписано 24 вересня 2020 року.

Головуючий 
Судді